Иржи Прохазка
Клоуни
1967 г.

Превод от чешки: Стела Атанасова, 1987

chitanka.info

1

Това подземно помещение имаше очарованието на стара Прага, ухаеше на поезия и вино, което от години се пиеше в него — и сега, в червения полумрак преди представлението, когато каменните му стени и начупените готически сводове се осветяваха само от малките лампи върху масичките и от лъча на прожектора, забоден като стрела в импровизираната средновековна сцена от грубо дърво, човек можеше да си представи дори, че сред пъстрата публика от стари и млади зрители се намират и Микулаш Дачицки[1], Голем на Майринк[2], Кафка, Пътникът на Аполинер[3] или Карел Хавличек[4].

Ала на сцената, в пъстрия трептящ конус светлина, бе застанал съвсем съвременен поет млад човек с джинси, спортно яке и риза с отворена яка, който страстно отправяше към притихналата аудитория изреченията на своето уводно слово:

— … поетът, разбира се, има право на бунт! Винаги има право да се разбунтува срещу условностите, мракобесието, потискането на свободата и моралния гнет.

И Вийон е бил един от тези бунтовници. Както казва за него Сент Бьов, той е като пръстен, който блести в далечината, въпреки че има ръжда. Няма сега да анализираме дума по дума и буква по буква какъв е бил като човек и като автор; приемаме го като сложна личност, последен представител, с който завършва цяла генерация забравени сатирици, техен най-значителен наследник и същевременно вожд на новото поколение.

Да — и ние, младите чешки поети, се присъединяваме към младото поколение на Вийон. И ние заедно с него днес призоваваме: Долу поповете, полицаите, цензорите, филистерите, менторите и мракобесниците в културата.

Да живее свободата на изкуството!

Това надминаваше всички очаквания на публиката. Тя беше дошла на тази Вечер на поезията на Вийон, за да изживее едно културно събитие, да се наслади на едно от онези екстравагантни, наситени с искрящ сарказъм и интелект представления, които вече бяха станали традиция в „Конюшнята“, очакваше с любопитство и уводното слово на поета Павел Данеш, познат като безстрашен ексхибиционист, втурващ се през глава във всеки литературен спор, публичен дебат или провокация — ако това му носеше успех, — ала сега за първи път бе прозвучала на обществено място прокламация за бунт срещу държавната политика в областта на културата.

В залата избухнаха възторжени, одобрителни аплодисменти.

Павел Данеш явно беше доволен. Бе успял да увлече, да убеди публиката, затова знаеше, че повече би му подхождало да прояви скромност. Точно сега беше моментът да се оттегли. Бързо махна с ръка, за да накара аплодисментите да стихнат и да може да добави:

— А сега мога да ви пожелая само приятно слушане на баладите, лиричните стихотворения, ироничните обвинения и присмехулните епитафии на Вийон. Давам думата на… Франсоа Вийон!

Конусообразната светлина на прожектора се плъзна към другия край на декорите, за да открие там седналия върху едно дървено стълбище актьор със средновековен бакалавърски костюм и да даде възможност на Павел Данеш да изчезне в анонимната тъмнина.

Актьорът на стълбите бързо стана, като истински парижки безделник запристъпва в любовна игра с трите танцьорки, които последователно изплуваха от тъмнината, и започна да рецитира:

— Някой с индулгенции ограбва

куп пари от грешниците клети;

на втори пък барбут му трябва;

може да е сръчен майстор трети

във подправянето на монети;

всичко туй какво ще промени?

Где са сумите, в печалба взети?

Харчат се за вино и жени.[5]

Сетне скочи от подиума и следван от кръстосаните лъчи на прожекторите, започна да се разхожда между масите, да се навежда над зрителите и с комедиантска разпуснатост да им отправя своите стихове и иронични обвинения право в лицето:

— Може ловко да измисляш рими,

лютня може да държиш умело,

с хитрости, шеги неизброими

може да вървиш от село в село,

на берлан и глик[6] да лъжеш смело,

кегли да събаряш — погледни:

резултатите от всяко дело

харчат се за вино и жени.

Той стигна до масичката в ъгъла, край която се свиваха със своите малки чашки вино, което навярно пиеха за първи път в живота си, две новоизлюпени пилета, момче и момиче на не повече от петнайсет-шестнайсет години. Явно се чувствуваха много неприятно, че прожекторът ги бе открил от тъмнината, срамуваха се и не знаеха къде да дянат ръцете и погледите си.

Артистът видя смущението им и затова с още по-голямо удоволствие им подхвърли:

— Чакай, може би решил си вече

за пороци да не губиш време?

Е, добре, ори, коси, човече,

и засявай нивите със семе…

И отмина, следван от светлината, към друга маса.

Бяха му благодарни, че се беше задържал при тях само няколко секунди и можеха отново да се скрият в милосърдния полумрак, в който гласът на артиста вече звучеше по-безпристрастно и отдалечено:

— … щом неук си, дявол да го вземе!

Що ти са стада, коноп, храни,

щом парите (сигурно съвсем е)

харчат се за вино и жени?

Сега, когато отново бяха сами на масата, момчето се възхити:

— Чудесен е, нали? Аз съм страшно благодарен на Павел, че ни покани да дойдем тук. Почакай само да чуеш как пее Ева!

Ала момичето не споделяше възторга му, то реагира съвсем различно, като неочаквано го попита:

— Слушай, колко стана?

Момчето очевидно се изплаши, изглежда, средствата, с които разполагаше като ученик, бяха нищожни и то непрекъснато се мъчеше да отгатне колко ли може да струват техните две чашки вино в това изискано заведение и дали накрая няма да се посрами пред момичето, което бе довело тук. Неволно посегна към портфейла в горния джоб на сакото си, за да се увери, че е там, и попита:

— Кое?

— Часът.

Въздъхна облекчено:

— Само осем и десет. Защо се тревожиш непрекъснато?

И тогава тя му призна:

— Защото баща ми ще ме пребие, ако узнае, че съм тук. Вкъщи казах, че отиваме да изнесем рецитал в… дома на пенсионера.

Барчето в онази винарна на поезията беше приятно живописно кътче, отделено от главното помещение, в което сега актьорът Водваржка се представяше в ролята на Вийон, с полупрозрачна завеса от мъниста.

Там, върху високите барови столчета, бяха седнали само двама клиенти — Дагмар Неблехова, малко екстравагантна с модния си костюм в стил сецесион и блед грим, и поетът Павел Данеш.

Те пиеха коняк в тумбести чашки, които им доливаше елегантният барман с прошарени коси, а същевременно и управител, и душата на заведението Роберт Сханел. Той наля чашка коняк и на себе си, чукна се с Данеш и рече:

— Бяхте чудесен, Маестро. Потресаващ!

Неблехова се усмихна и вдигна палец:

— First class![7] Просто отличен!

Данеш отдавна бе загубил ентусиазма си от своето уводно слово и въпреки че тази похвала му подействува добре, запази унилото и трагично изражение на лицето си. С натежал език той попита:

— Не се ли познаваше?

— Кое?

— Това, че бях пил целия следобед преди представлението.

Неблехова живо го увери:

— Не, Павел, напротив — в изказването ти имаше атмосфера, стил. Но защо всъщност си пил? Какво става с теб?

Той призна с трагичен патос:

— Изгониха ме.

Но Неблехова не прие това толкова трагично, развеселено се разсмя и попита:

— Пак ли?

Ала на Данеш не му беше до смях. Той гаврътна коняка от чашката си и рече драматично:

— Но този път окончателно. Не можа да понесе мисълта, че ти си по-хитра от нея… Цяла нощ, стоях под прозореца й… Свирках, виках, молих я, но тя не реагира, не се смили над мен и не ми отвори… Между нас всичко свърши. Окончателно…

Неблехова делово му възрази:

— Глупости. Няколко пъти вече свършвахте. А после пак започвахте отначало.

— Не. Този път не. Да знаеш как я мразя, Даша… И същевременно не мога да живея без нея… Свикнал съм с нейните парфюми, настроения, истерии, наркотици… Тя ме обсеби. А сега, когато вече съм на дъното и не мога да напиша нито ред без нея… тя просто ме изрита на улицата. Какво да правя сега, кажи ми?… Какво ми остава?… Единствено това!

Той извади от джоба си един броунинг и го постави пред себе си до чашката с коняк върху тезгяха на бара.

— Да се самоубия… Да убия нея… Или пък нас двамата? Може би това е най-доброто, нали?

Сханел и Неблехова се вцепениха. Неблехова трябваше да пийне коняк, за да може да си възвърне самообладанието и да рече:

— Не прави глупости! Прибери пистолета! Кой ти го даде? Ферда ли?

А Сханел ужасено попита:

— Имате ли поне разрешително да носите оръжие, човече?

Данеш патетично се разсмя:

— За какво ми е? Има неща, граници и реки, за които не е необходимо разрешително. Само една монета под езика. За Харон[8].

— Стига си дрънкал глупости, моля те, и прибери пистолета. Не обичам такива работи. Нямат никакъв смисъл.

— А кое има смисъл?

— Престани да ни разиграваш комедии, а действувай!

— Как?

— Иди при нея в гардеробната. Поискай й прошка.

— Ще ме изгони.

— Не се оставяй да те изгони. Трябва да я убедиш, ти умееш да правиш това. Преди малко успя да убедиш двеста души, защо сега да не можеш да се справили с една жена. Тя винаги е нервна преди представление и ще поиска колкото може по-бързо да се избави от теб. Поискай й ключа от апартамента и тя ще ти го даде.

— А после?

— Когато се върне вкъщи след представлението, ще бъде изморена и изтощена, и какво мислиш ще направи, като те види в леглото си? Ще си легне при теб.

Възхитен от нейната изтънчена женска логика, Данеш я целуна. Благодарно прошепна в ухото й:

— Умна си!

Тя направи гримаса, не й беше необходима неговата оценка, познаваше се.

— Хайде, тръгвай!

Сханел се намеси в разговора им:

— Обаче остави това нещо тук!

Той понечи да вземе броунинга. Ала Данеш беше по-бърз, вдигна оръжието, насочи дулото към лицето си и постави пръст на спусъка.

— Напротив. Точно това сега ми е най-необходимо, шефе.

Той натисна спусъка и те се изплашиха. Обаче в края на дулото изскочи само едно пламъче. Оказа се, че това е запалка. Данеш спокойно си запали с нея цигарата, която измъкна от чантата на Даша Неблехова. Каза й:

— Плати ми коняка. Нямам нито грош.

И тръгна.

Неблехова весело подхвърли след него:

— Негодяй!

Изпълнителката на шансони Ева Моулисова действително беше нервна.

Тя седеше пред огледалото в съблекалнята на артистите, облечена в средновековен костюм на леконравна французойка, с дълбоки дърпания пушеше силна цигара „Филип Морис“, довършваше грима, теглейки линия под очите си, и безмълвно мърдаше устни, повтаряйки си трескаво текста на песните.

С примирена, малко отчаяна носталгия тя се наблюдаваше в огледалото.

Не, отдавна вече не беше млада, отдавна вече лицето й бе почнало да посърва и вехне, бяха се появили първите бръчки край устата, в гърдите беше по-скоро слаба и хлътнала, отколкото стройна, а в ханша по женски наедряла — просто беше само една отломка от някогашната ослепителна красавица, на която беше достатъчно само да се усмихне и чувствено да залюлее дългите си бедра, за да накара зрителите да затаят дъх и да вперят погледи в нея като омагьосани.

Сега трябваше да ги завладее вътрешно чрез дълбочината и опита на своето изкуство и със силата на душата си да ги убеди, че нейното тяло е все още красиво.

Знаеше това — и то я правеше по-нервна.

Когато забеляза в огледалото, че той стои зад нея, опрял се на рамката на вратата на съблекалнята, и се усмихва, тя рязко се извърна и извика почти в истерия:

— Кой ти разреши да дойдеш тук? Какво искаш от мен? Пари ли? Няма да ти дам. Достатъчно краде от мен. И фенметразин[9] нямам — едва ще ми стигне за днес. Какво искаш тогава?

— Нищо! Теб!

Неговото нахалство я вбеси:

— Изчезвай! Изчезвай веднага, въшльо!

Той театрално падна на колене пред нея:

— Така не можем да се разделим: Прости ми, Ева…

Тя успя да се овладее, престана да крещи, но ръката й с цигарата продължаваше да трепери:

— Казвам ти, изчезвай… Трябва да се съсредоточа, след малко излизам на сцената… Между нас вече всичко е свършено… Изчезвай… Finita la commedia…[10]

Тя се извърна пак към огледалото и по-скоро се престори, отколкото действително продължи да се занимава с грима си. Ала той не стана, продължи да коленичи в краката й и дори се осмели нежно да я помилва по бедрото.

— Цяла нощ прекарах под прозореца ти, Ева…

Но тя не се трогна. Без да прояви съчувствие, хладно отстрани ръката му и рече:

— Знам. И какво от това?

Той се изправи, сякаш го бе ударила:

— Ти си знаела? Значи си знаела това?… — от обида той почна да заеква. — И навярно си ме гледала?… Зад пердето… Злорадо… Подло… Ти си видяла колко съм отчаян… как те моля… как страдам като животно… и въпреки това не ми отвори?

Тя не повярва на страдалческия му тон, познаваше го. Присмя му се:

— Палячо! Комедиант!

Ала той не искаше да се предаде, отново падна в краката й и положи главата си на скута й:

— Забрави ли колко щастлива беше с мен? Нима забрави как ми казваше: mon cheri, mon petit…[11] как първия път ме изкъпа целия… сама… и как ме галеше тогава?

Тя за малко да го погали по главата, толкова силни бяха спомените, които целеше да предизвика в нея със своя тих, умоляващ глас. Но в последния момент успя да се овладее и конвулсивно стисна с ръка огледалото.

— Най-вече не съм забравила как ми се отблагодари после за това… Не съм забравила разбитите ключалки на чекмеджетата, откраднатите пари и спестовни книжки, с които сетне черпеше приятелите си в клубовете и кръчмите… Не съм забравила пръстена от майка ми, който продаде, както и магнетофона, транзистора и коженото ми палто…

Той не искаше да се оправдава, пък и не можеше, само обидено рече:

— Ще ти върна всичко!

Ева Моулисова горчиво се усмихна:

— Кога?

— Когато излезе книгата ми!

Тя истерично се разсмя, изпита желание още повече да го унижи и оскърби:

— Ти? И книга? Ти никога в живота си няма да напишеш нищо… Ти знаеш само да дрънкаш и да дрънкаш… Да баламосваш хората и себе си с големи думи за изкуството… Да се представяш за гениален нехранимайко… А си само един обикновен пияница, безделник и лентяй… Искаш да играеш ролята на Вийон, обаче ти не си пръстен, а ръжда и само знаеш да крадеш пръстени!

Изненадан от нейните страстни обвинения, той само промълви:

— Ева… Моля те…

След като изля лавата на огорчението си, тя уморено го попита:

— Какво искаш още?

От репродуктора над вратата се разнесе приглушеният глас на инспициента: — Госпожа Моулисова, госпожа Моулисова, госпожа Моулисова на сцената.

Тя бързо стана. Обаче Данеш хвана ръката й, не искаше да я пусне, помоли я:

— Ключът!

Моулисова искаше колкото може по-бързо да се избави от него, за да излезе на сцената, където вече я очакваха:

— За какво ти е?

Данеш се хвана за този въпрос отново обнадежден:

— Цяла нощ не съм спал… Трябва да се приведа в приличен вид… Да се изкъпя… Да се измия… Да се обръсна… И да се наспя!

Обаче не трябваше да казва това, последната дума накара Ева отново да се разяри. Извика пронизително:

— В моето легло ли? И пак с онази груба, похотлива жена? Никога!

Тя се изтръгна от ръцете му, излетя от съблекалнята и затръшна вратата след себе си.

Павел Данеш бавно стана, отпусна се върху нейното кресло пред огледалото и лудешки, истерично започна да се смее сам на себе си.

Малкият джазов оркестър на сцената подхвана в модерен ритъм парафразата на средновековна френска мелодия.

Ева Моулисова излезе пред публиката и изведнъж се преобрази. Независима, самоуверена — а в светлините на прожекторите и красива. Всяко нейно движение, усмивка и жест си имаха — своето очарование, можеше да се усети личността й.

Тя започна да кръжи около трите танцьорки, обръщаше се с песента си към тях и със силата и очарованието на опитна жена им се присмиваше:

— Чуй, хубава ръкавичарко,

добра поука ти се дава;

и ти ме чуй, Бланш, обущарко,

в посока дясна или лява

ще трябва всяка да решава;

не може все така да продължи,

че старостта без курс остава

като пара, която не важи.[12]

Иззад кулисите се измъкна Данеш, със злобна, язвителна усмивка и ръце в джобовете се опря на стената до подиума и присмехулно загледа Ева Моулисова. Лидушка го забеляза и шепнешком попита кавалера си:

— Той с нея ли живее?

— Да! Отдавна!

— Всъщност ти откъде го познаваш, Петре?

— Кого?

— Павел Данеш?

— Всички го познават.

— Но ти се познаваш лично с него, нали?

— Срещаме се. Ние сме неколцина. Каза, че ще направи от нас своя поетична школа. Група. Точно сега обмисляме манифеста, разбираш ли… Идейната концепция на групата…

Павел Данеш забеляза тези двама млади посетители на вечерта, посветена на поезията на Вийон, кимна им и тръгна към тях, олюлявайки се между масите. Междувременно Ева Моулисова на сцената завършваше шансона си с посланието:

— Моми, животът не престава,

помнете туй, което ми тежи —

не съм за обич и забава,

като пара, която не важи.

След, като свърши песента и танца си, тя се поклони на възхитената аудитория. Избухнаха бурни аплодисменти.

Павел Данеш залитна към масичката на Петр и Лидушка, без да иска разрешение, тежко се строполи на стола до тях и изкриви лицето си в гримаса, когато видя развълнуваните им очи, в които се четеше искрено, младежко възхищение. Иронично ги попита:

— Харесва ли ви?

Петр възкликна:

— Много, тя е чудесна!

Обаче Данеш злобно и мрачно рече:

— А на мене не!

Петр се смути, престана да ръкопляска:

— Как така?

— До гуша ми е дошла. Всичко в нея е само поза. Преструва се. Навсякъде се преструва — и в живота. Не забелязахте ли това?

Той самоуверено взе чашата на Петр и я изпи:

— Какво пиете, младежи…? Пу!… Не можеш ли да поръчаш нещо по-добро на дамата?

И за голям ужас на Петр поръча:

— Келнер, три коняка!

На сцената Моулисова започна следващия си шансон по текст на Вийон:

— Отхвърлих всеки хубавец —

разбирам днес, че съм сгрешила —

заради онзи млад хитрец,

към който бях безкрайно мила;

обичах го с огромна сила,

а той не криеше дори,

че друга страст го е пленила —

да пипне моите пари.[13]

Кършеше снага и прокарваше чувствено ръце по гърдите и ханша си, сякаш отново изживяваше ласките на въображаемия любим при този самоиронизиращ спомен, движенията й бяха съвършени и завладяващи — връх в изкуството на опитна професионалистка — и тя добре съзнаваше това.

— … Търпях, и то с усмивка блага,

ритници, удари безчет;

целунеше ли ме, веднага

с проклетника, от страст обзет,

забравих жребия си клет,

от ласки и любов пияна.

На други давам днес съвет —

за мен позор и грях остана.

Свърши песента си. Отново бурни аплодисменти. Да, все още умееше. Можеше да внуши на публиката, каквото пожелае, да си играе с нея като котка с мишка. В този момент се чувствуваше щастлива.

Само Данеш не ръкопляскаше, наливаше се с коняка, който междувременно келнерът бе донесъл, и пиянски се присмиваше:

— Отлично, мадам. Но това не е всичко, нали? Защо не пеете по-нататък? Продължавайте!

И започна пресипнало да рецитира, засега само на Петр и Лидушка:

— И ето, че откак умря,

година трийсета минава,

отмина възрастта добра,

не съм, каквато бях тогава,

и огледалото ми дава

жестоки поводи за срам:

превита, суха съм — такава,

че сдържам своя гняв едвам.

Той постепенно повишаваше глас и последните стихове почти изкрещя. Няколко души раздразнено се обърнаха да го изгледат и възмутено изшъткаха: Шт! Лидушка, която страшно се засрами, че бе привлякъл вниманието към тяхната маса, го помоли:

— Мълчете. Не викайте. Смущавате представлението.

Обаче Данеш стана от тяхната маса и залитайки, се запровира в полумрака между масите към подиума, като същевременно ненавистно крещеше към Моулисова на сцената:

— Със всяка хубава жена

така е то от памтивека —

ще има свити рамена

и гръд отпусната и мека,

към старост ще върви полека;

къде е прежният ми чар —

краката ми са два дирека,

бедрата ми са от сухар.

Моулисова стоеше неподвижно на сцената, бледа като стена. Сетне се втурна към тъмната зала, навярно за да му издере очите, да го натупа, да го убие. Знаеше, че я беше провалил, и изведнъж всичко й стана безразлично — публиката, срамът от хората, скандалът.

Тя изкрещя:

— Простак! Грубиян! Нахалник!

В този момент прозвуча изстрел.

В залата настъпи тишина. Моулисова пристъпи заднишком и се върна изумена в конусообразната светлина на сцената, като придържаше с ръка гърдите си, а когато ръката й се свлече надолу — цялата бе обляна с кръв.

Едва тогава всички в залата се разпищяха от ужас.

[1] Микулаш Дачицки (1555–1626) — чешки поет сатирик. — Б.пр. ↑

[2] Герой от едноименния роман на Густав Майринк (1868–1932) — австрийски писател, автор на сатирични произведения и гротескни и окултни сюжети. — Б.пр. ↑

[3] Герой на стихотворение от Гийом Аполинер. — Б.пр. ↑

[4] Карел Хавличек (1821–1856) — чешки политик, писател, журналист, автор на епиграми, проза и сатирични стихове. — Б.пр. ↑

[5] Франсоа Вийон. „Нравоучителна балада“. Превел от френски Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

[6] Берлан и глик били разпространени игри на карти. — Б.пр. ↑

[7] Първа класа (англ.). — Б.пр. ↑

[8] Харон (гръц.) — лодкарят, който пренасял на черната си лодка душите на покойниците през река Ахеронт (или Стикс) в подземния свят. Вземал от всеки такса от един обол, затова древните поставяли в устата на мъртвите преди погребението им по една такава монета. — Б.пр. ↑

[9] Възбуждащо лекарство, което се използува като наркотик. — Б.пр. ↑

[10] Край на комедията (ит.). — Б.пр. ↑

[11] Скъпият ми, малкият ми (фр.). — Б.пр. ↑

[12] Франсоа Вийон. „Балада на красивата Омиер към леконравните моми“. Превел от френски Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

[13] Франсоа Вийон. „Жалбите на красивата Омиер“. Превел от френски Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

2

На началника на пражкия криминален отдел майор Земан през този ден действително му се беше насъбрало много. Той уморено потърка очи и се зае да прибира купчината протоколи и изписани хартии в бюрото и сейфа си. Къде останаха онези времена, когато като обикновен криминалист бе длъжен да отговаря само за себе си и за своя случай и по цял ден можеше да бъде на терена. Сега по-голямата част от времето си прекарваше в кабинета, ядосваше се с подчинените си, провеждаше безкрайни съвещания, събрания и активи, проучваше куп нареждания, заповеди, обявления и постановления, четеше и връщаше зле съставени протоколи за разпит — но с истинска криминалистическа работа рядко се занимаваше. По-скоро съветваше и помагаше на подчинените си, ползувайки стария си опит на криминалист, отколкото сам разследваше и издирваше — и това му досаждаше. Всеки ден вземаше решение, че просто ще затвори кабинета си и ще се заеме с някое по-голямо престъпление, но накрая се получаваше все същото. Пак един пропаднал, прекаран в канцеларщина ден, навъсено си помисли той, бавно, но сигурно се превръщам в „милиционерски началник“, сигурно скоро ще пусна бирено коремче, ще си поставя аквариум с рибки в кабинета, а в десет часа ще пращам някого да ми донесе закуска — и това ще бъда краят.

В този момент в кабинета му влезе неговият помощник старши лейтенант Стейскал и прекъсна носталгичното му настроение през тази вечер:

— Голяма неприятност се е случила в нашия район, другарю началник!

Земан не се развълнува твърде, беше свикнал с неприятностите в тяхната професия. Той продължи да подрежда нещата си и без голям интерес попита:

— Каква?

— Атентат срещу една певица.

— Чудесно, такъв случай още не сме имали. Къде е станало?

— В „Конюшнята“ — онази винарна на поезията.

— Убита ли е?

— Не, не е убита. Само е ранена, по-скоро леко, но е в състояние на шок. Откараха я в болницата „Франтишек“.

— А престъпникът?

Стейскал засия от радост, че именно той може да му съобщи за този „Erfolg“[1], както казваха детективите.

— Заловихме го, представи си. Той е съвсем… така… пиян. Задържахме го в килията за предварителен арест.

Земан прие това дело с делово задоволство като нещо естествено.

— Чудесно. А свидетели? Осигурихте ли?

— Цяла тълпа. Чакат отвън в коридора.

— Добре. Тогава направете предварителен разпит, вземете личните им данни, номерата на паспортите и адресите, а от утре ще започнем да ги викаме при нас.

Стейскал се стъписа и учудено го попита:

— А ти?

Земан заключи бюрото и взе чантата си:

— Аз ли? Нищо. Ще си ида вкъщи да спя.

Той си сложи шапката на главата и започна да си облича палтото.

Тогава Стейскал деликатно, но многозначително рече:

— Обаче сред свидетелите, Хонза… е и твоята дъщеря.

Земан го изгледа с ококорени очи.

— Какво?

После тръшна чантата си върху бюрото и се втурна към коридора.

Той излезе на тесния, строг коридор, наричан от пражкия престъпен свят „коридор на въздишките“ или още „коридор на мъчителното очакване“, като разярена пума.

Тези, които мълчаливо, с унило безпокойство чакаха там безкрайно дълги минути, седнали върху дългата пейка, го погледнаха обнадеждени.

Това беше една много пъстра компания.

Върху пейката седеше някакво възрастно конте с елегантно карирано сако според модата от крайните квартали, барманът и същевременно управител на винарната Сханел с виолетов смокинг, нощната пеперуда тип „вамп“ редакторката Даша Неблехова, артистът Ян Водваржка все още с костюма и грима на Вийон, преметнал балтон на раменете си, и две изплашени зайчета — Петр и Лидушка.

Щом го видя, Лидушка разбра, че се е случило най-лошото, което отдавна бе предчувствала — баща й беше на служба.

Тя стана и безпомощно, умоляващо изхлипа:

— Татко!

Изведнъж гневът му се изпари, домъчня му, че вижда това нежно създание, на което доскоро четеше приказки, сред тези хора. Лидушка бе голямата му любов. Той се вкопчи в нея, когато преди години агентът убиец застреля жена му, след онзи голям удар именно тя бе поддържала интереса му към живота, беше се превърнала в негова надежда и смисъл на всичко, което вършеше и заради което живееше. Бяха си изградили собствен свят. Заедно летяха в балон над въображаемата страна на приключенията, заедно ходеха на лов за тигри, слонове и най-прекрасните пъстри пеперуди, които можеха да се срещнат в джунглата през техните самотни вечери и нощи. И макар и Земан да се ожени повторно за своята първа любов Бланка Мутлова, Лидушка си остана в центъра на вниманието му, тя беше човечето, което заслужаваше неговата най-голяма нежност и внимание и което всяка вечер, щом се върнеше вкъщи, галено вземаше на скута си.

А сега тя беше тук.

Трябваше да положи усилие, за да се овладее и да може строго, но все пак с пресипнал и стегнат от мъка глас, да рече:

— Марш вкъщи. Там ще се разправям с теб.

Обаче Лидушка отново изхлипа умоляващо:

— А Петр?

Учуди се, че тя не изчезна бързо и не се възползува от възможността да се спаси от досега на баща си, след като той така великодушно, макар и отчасти, й бе простил. Рязко попита:

— Кой?

Петр се изправи и изпълнен с младежко смущение, застана до Лидушка. Земан кисело се усмихна:

— Този ли?

И се опита да бъде ироничен:

— Той от дома на пенсионера ли е?

Петр храбро, с момчешко упорство отвърна:

— Моля ви се, ние заедно… ходим…

На Земан му секна дъхът, сетне изрева:

— Каквоооо?

А Петр побърза да поясни тихичко:

— … на училище…

На Земан явно му олекна:

— Тогава изчезвайте и двамата!

И тъй като видя, че Петр искаше да му каже още нещо, може би да се разприказва за тяхното вълнуващо приключение във винарната, което пък Земан, волю-неволю, трябваше да впише в протокол, заканително добави:

— Но по-бързо, докато не съм си променил решението!

Сетне нареди на Лидушка, докато тя излизаше:

— Предай на майка си, че е по-добре да не ме чака днес. Може и тя самата да те напляска предварително.

И без да им отдели повече внимание, той се обърна към останалите свидетели, седнали на пейката:

— Е, господа, какво да ви правя сега?

Първа стана от пейката Дана Неблехова и решително се обърна към Земан:

— Господин комисар…

Тя трескаво зарови в чантата си, извади някаква легитимация оттам и му я показа:

— Аз съм Неблехова от вестник „Лидове новини“. Ето журналистическата ми карта.

Обаче Земан не се впечатли от това, престори се, че не забелязва ръката й с легитимацията и дори не я погледна:

— Е, и какво?

Той забеляза мъжа с карираното сако в края на пейката и развеселено му рече, обръщайки спокойно гръб на журналистката:

— Ферда? Какво правиш тук? Нима и ти на стари години си почнал да се интересуваш от поезия? Представям си тогава как изглежда нашият културен фронт. Как попадна тук?

— Лош късмет, господин майор. Направо лош късмет. Но иначе не знам нищо за този случай, кълна ви се — отвърна му с трагично изражение на лицето Ферда Восатка, известен джебчия от квартал Жижков.

Земан се обърна към милиционера, който беше на служба, и му нареди:

— Този ще приема първи. Но преди това го попретърсете, дали няма у него някакви чужди портмонета, гривни или часовници. С него поне ще свършим по-бързо, сигурно няма нищо общо с опита за убийство. В живота си не е взимал оръжие в ръцете си, страхува се от него като дявол от тамян.

Той понечи да се върне в кабинета си, но Неблехова отново го задържа.

— Господин комисар, аз трябва да бъда първа, много бързам. Трябваше да напиша дописка за случилото се тази вечер и да успея да я публикувам поне в утрешното второ издание.

Артистът Водваржка нервно се присъедини към нея:

— И аз също. Утре сутринта в осем часа имам дублиране. Необходимо ми е малко да поспя, нали?

Ала Земан им отказа:

— Спокойно, господа, спокойно. На всеки ще дойде ред. Но разберете, че старите клиенти винаги имат предимство. Това важи навсякъде. И при вас в редакцията, нали, госпожо редактор? — И пак нареди: — Доведете ми Ферда Восатка!

Когато затръшна вратата след себе си, Неблехова ядно изсъска:

— Нахалник. Грубиян. Няма да му простя това!

Беше вече късна нощ.

Пред работното бюро на Земан седеше последният свидетел — управителят на винарната на поезията, носеща непоетичното име „Конюшня“, Роберт Сханел. На пишещата машина работеше старши лейтенант Стейскал, който сега през нощта заместваше протоколиста, и до него се бе натрупала доста голяма купчинка протоколи от разпитите — основа на бъдещите следствени дела. Сханел започна да крещи:

— … той е разбойник, другарю майор. Той е най-големият мръсник, когото познавам!

Стейскал се обади от пишещата машина:

— И затова ли го подредихте така? Цялото му лице беше разкървавено, когато го арестувахме.

Сханел уплашено се извърна към него. Този въпрос накара отново да се развърти пред очите му бясната въртележка на събитията през онази невероятна вечер. Веднага след като започна суматохата, предизвикана от изстрела, Павел Данеш побягна към мръсния, вонящ на вино заден двор през отворената врата с решетки на служебния вход. Отвън на улицата вече се чуваше воят на дежурните милиционерски коли. Този пронизителен звук го изпълни с още по-голям страх и той отчаяно взе да търси някаква пролука, за да избяга.

Тогава внезапно зад него се затвори и задната врата с решетки на винарната.

Той ужасено се извърна и видя зад себе си тъмен силует на стройна, атлетична фигура. Разпозна в нея управителя на винарната и тогава престана да се бои. Сханел беше негов стар приятел, на когото беше приятно, че младите хора го приемат в тяхната среда, че все още виждат в него човека на изкуството — който независимо от възрастта си има също като тях чувство за хумор и екстравагантни шеги. Понякога той им даваше да пият на вересия, снабдяваше ги с фенметразин и други по-сериозни наркотици, които им помагаха да отвинтят своята фантазия и поетични видения. Затова Данеш, без да се страхува от него, го помоли:

— Берта… Помогнете ми да се измъкна оттук… По-бързо…

Обаче Сханел мълчаливо взе да се приближава към него, Данеш разбра инстинктивно, че не го очаква нищо добро, и почна да отстъпва назад. Сханел обаче го настигна в ъгъла на дворчето:

— Какво направи, мръснико? Искаш да ме провалиш ли? Ще те убия, ако почнеш да дрънкаш, когато те заловят. Въшльо такъв, негодник, отдавна трябваше да те изхвърля оттук!

Той вдигна ръка и започна да го налага. Хладнокръвно, обмислено, с омраза. Данеш дори не се опита да се защити от дъжда от удари, само леко отдръпваше глава, а после безпомощно се свлече на земята.

Тогава иззад решетката се обадиха гласове:

— Какво става тук?

Сханел изтри ръка с носната си кърпа, овладя се и тръгна да посрещне органите на милицията. Отвори решетката, посочи свитото на купчина Данешово тяло и рече:

— Елате! Ето го! Арестувайте го!

Обаче всичко това сега той премълча пред Земан и Стейскал. Още по-гневно избухна:

— Уважаеми господине, аз изправих това заведение на крака. Аз сам измислих тези поетични вечери, аз ги режисирам и това е последната радост в живота ми, която ми остана от моята бивша професия. Аз черпя от най-доброто, което е съществувало и съществува в чешката култура. И няма да разреша да ми отнемат всичко това заради хулиганската постъпка на някакъв побъркан негодник…

Земан стана бавно и уморено, взе един лист от купчинката протоколи, изписани от Стейскал, и зачете:

— Критичните реплики на Данеш са като бич, с който той преследва всичко, което ни души, погубва и ни прави малки. Идейните концепции на Данеш… са сила, произтичаща от вековните традиции на чешкото мислене… Виждате ли, така се е изказала за него госпожа Неблехова. Тя, като редактор в „Лидове новини“, навярно разбира от тези неща! А пък вие казвате — негодник!

Сханел презрително махна с ръка и с груба откровеност рече:

— Неблехова спи с него. Ева Моулисова го изгони заради нея от дома си. Намерила ги двамата в леглото си. Разберете, че всичко това е мръсотия, свинство!

Земан се прозина:

— Мисля, че е твърде късно сега да се занимаваме с обсъждането на някои интимни страни от чешката култура, господин Сханел. Още веднъж ви питам: Видяхте ли го да стреля?

Сханел изведнъж загуби гневната си самоувереност, смути се:

— Не, това не съм видял… Всъщност аз не съм видял никого… Боричкаха се, беше тъмно, цялата светлина беше насочена към сцената…

Стейскал записа думите му.

Земан извади протокола от пишещата машина и го постави пред Роберт Сханел:

— Добре тогава. Подпишете това и може да си вървите. Ако пак ни потрябвате, ще ви повикаме. Лека нощ.

Когато Сханел излезе, Земан попита Стейскал:

— Това последният свидетел ли беше?

Стейскал кимна:

— Да. Остава само да разпитаме престъпника.

— Ще го оставим за утре. Когато изтрезнее. Ела сега да приберем това.

Те започнаха заедно да подреждат отделните страници на протоколите и да ги прибират в сейфа. Междувременно Земан нареди на Стейскал:

— А утре ще идеш в болницата да разпиташ онази нещастна джазова звезда, която за малко щеше да изгасне тази вечер… Може би поне тя ще ни каже нещо конкретно…

Той се замисли, а сетне се прозина уморено:

— Какъв странен свят, Мирка… Не ти ли се стори, че всички са малко… — той почука с пръст челото си… — така? Само чувства, пози, впечатления, фантазии… и нищо! Благодаря на бога за онзи честен джебчия Ферда Восатка, у когото има поне малко истинска човещина… Всички останали са само позьори. Палячовци!

[1] Успех (нем.). — Б.пр. ↑

3

В помещението беше съвсем тихо, само някакъв остър, равномерен и монотонен звук се разнасяше отнякъде. Може би се дължеше на металическото тиктакане на стенния часовник, отброяващ секундите, или пък на отцеждането на капките кръв в колбата на системата.

Ева Моулисова, която лежеше върху болничното легло без пудра и грим, изглеждаше остаряла, сива и посърнала като пеперуда, лишена от златната светлина на фенера, край който кръжи през нощта.

Тя лежеше под системата без перука, така че можеше да се види истинската й коса, която беше увиснала, без блясък и силно прошарена.

Лицето й приличаше повече на маска, отколкото на живо същество — измъчено, неподвижно, със затворени очи, а Мирек Стейскал, който още от сутринта чакаше край леглото й, много ясно си даваше сметка за това.

Най-после той се реши да я заговори:

— Госпожа Моулисова… В състояние ли сте да дадете показания?

Тя бавно отвори очи, в които се четеше безкрайна умора и скръб. Вместо отговор попита с усилие:

— Какво стана с него?

Стейскал я успокои:

— Не се тревожете, арестувахме го. Още снощи. Намира се в предварителния арест при нас.

Ева Моулисова помълча известно време, а после тихичко рече:

— Това е добре!

— Може ли да ми разкажете как се запознахте с него?

Тя отново затвори очи, сякаш животът я бе напуснал, но въпреки това заговори на пресекулки:

— Това стана преди повече от година… Във винарната „При паяка“… В Старе место… Понякога след представление аз се отбивам там… за да си отпочина от хората, усамотена в някое ъгълче… да се успокоя… и да отреагирам преживяванията си през вечерта… Ако се прибера направо вкъщи… не бих могла да заспя… А към полунощ там е почти празно… най-много да срещна някои мои колеги артисти… но те не ме безпокоят… Пием последната си за деня чаша вино… и мълчим…

— Значи тогава преди една година и той е бил там?

— Да, и беше доста пиян… Седна направо на моята маса… дръзко… нахално… Знаете ли, в моята професия аз съм свикнала с възхищението на младите хора… тези момчета с джинси… отдавна вече не представляват интерес за мен… А той в първия момент дори ме отвращаваше… Миришеше на евтини цигари, лошо вино… и пот… Кой знае защо, не го изпъдих веднага… Може би неговата дръзка самоувереност ми се бе сторила забавна… Беше все пак по-различен от другите… Държеше се, сякаш ми оказва благоволение… а не учтиво да се домогва да получи благоволение… и автограф…

Тя леко се усмихна при този спомен.

— Казах му, че би трябвало да се изкъпе… а той ми отвърна, че няма къде… Може би исках да го унижа… и затова на шега му предложих банята си… Той прие… А аз, глупачката, платих и неговата сметка, защото нямаше пари… повиках такси… и заедно отидохме вкъщи. Така започна връзката ни.

— И той остана да живее при вас, така ли?

— Да… Свикнах с него… и бях щастлива с него… Не ме обожаваше като другите, не тичаше след мен като кученце… Непрекъснато ми внушаваше… че всъщност ми оказва чест, като ми разрешава да го… издържам… Това ми се струваше забавно… У него имаше някаква детска игривост и фантазия… никога не скучаехме заедно… Беше ми хубаво, когато се връщам след представление… да знам, че той ме чака вкъщи…

Тя потъна в спомените си. Изведнъж не можа да издържи повече и от затворените й очи взеха да се стичат сълзи по бузите й. Стейскал по-скоро тихичко констатира, отколкото я попита:

— Вие все още го обичате, госпожа Моулисова?

Неговият въпрос я накара да се опомни. Тя се овладя, отвори очи и гневно рече:

— Не… Сега го обичам, да речем, като цигарите, когато сте се решили да се откажете от тях. Все още ви треперят пръстите, когато ги видите… но вече изпитвате отвращение към тях… защото знаете, че са свинщина… и че ви вредят… Разбирате ли ме?

— Заплашвал ли ви е някога?

— Много пъти… че ще се самоубие, ако го изгоня…

— Вместо това обаче снощи той се опита да ви, убие. Каква е причината?

— За някои неща… просто не ми се иска да говоря…

— Тогава още един въпрос, госпожа Моулисова. Можете ли категорично да посочите Павел Данеш като причина за вашето нараняване?

Ева Моулисова помълча известно време, а сетне изрече своята присъда:

— Да!

Когато старши лейтенант Стейскал излезе от стаята й, видя, че в коридора пред вратата й нетърпеливо очакваха да влязат трима души, съпровождани от лекуващия лекар — редакторката Дагмар Неблехова, някакъв младеж с поло, кадифени панталони и голям букет рози в ръце и възрастен господин с побелели коси, очила със златни рамки и изискана, съвършена елегантност на английски лорд.

Дагмар Неблехова нетърпеливо се втурна към него:

— Как е тя?

Стейскал побърза да се избави от нея:

— Информация за състоянието на болните тук дава само лекарят. А както виждам, той вече го е направил.

Обаче Неблехова не се предаде:

— Искам да кажа, как е психическото й състояние? Ще може ли да разговаря с нас?

Вместо отговор Стейскал я попита за двамата мъже, които я придружаваха:

— Това нейни роднини ли са?

Тя се усмихна, леко възмутена от неговата неосведоменост:

— Не, това са представителят на координационния комитет на съюзите на дейците на културата, професорът по история на литературата Арнощ Холи…

Възрастният господин леко и изискано се поклони.

— … и секретарят на съюза другарят Шанда.

Младежът с нехайно артистичен вид и измачкано поло фамилиарно поздрави:

— Здрасти! Искахме да бъдем първи при Ева, но къде ти, ти се оказа по-пъргав от нас, другарю.

Стейскал, без да обръща внимание на бодрото му другарско държание, строго попита:

— Какво искате да правите там?

— Да утешим Ева. Да й покажем, че дори и в такъв тежък момент не е сама.

Стейскал не можа да сдържи ироничната си забележка:

— Тя наистина много ще ви се зарадва. Особено на вас, госпожа Неблехова. — И гневно се обърна към лекуващия лекар: — Докторе, нали се разбрахме по време на разследването да не пускате никого при госпожа Моулисова!

Професор Холи явно се засегна от направения упрек. Затова вместо лекаря отговори самият той със студен, но не повишен глас, изпълнен с ирония, презрение и засегната гордост:

— Само че господин докторът за разлика от вас, млади човече, е интелигентен човек и знае, че ние не сме кои да е.

Стейскал студено отвърна:

— Тази забрана важи и за университетските професори, господин професоре! — И понечи да си тръгне.

Лудвиг Шанда му препречи пътя:

— Не така, другари, не така… Така не може да се реши въпросът. Той се обърна към професор Холи: — Аз напълно разбирам другаря от милицията, другарю професор.

Стейскал приятно се изненада от това, че му бяха влезли в положението. Обаче Шанда веднага добави:

— Но все пак… той би трябвало да прояви поне малко разбиране и към нас. — Той се обърна към Стейскал и му рече многозначително, сякаш му намекваше, че в този момент е по-осведомен от него: — Ние имаме общи интереси — да ликвидираме тихомълком този скандал, за да не се опетни доброто име на републиката ни.

Стейскал се възмути от неговия тайнствено доверителен тон.

— Ние не сме заинтересовани да ликвидираме каквото и да е, другарю секретар. Нито тихомълком, нито явно. Ние имаме само една цел: да защитаваме доброто име на републиката, като добре съблюдаваме законите й.

Тогава професор Холи отбеляза студено, с презрителното превъзходство на образования човек над примитивно мислещия:

— Тези закони обаче могат да се тълкуват и по-разумно и хуманно, млади човече. Както и целият социализъм отдавна вече би трябвало да почне да се тълкува по-хуманно, най-после да придобие човешки образ, както съответствува на културните традиции на този народ…

Стейскал почувствува как си играят с него, как жонглират с думи и го третират като фигурка на шахматната дъска, как искат да го притиснат в ъгъла и да го поставят в смешно положение. Той започна да ненавижда онзи жизнерадостен партиен дърдорко, какъвто му се явяваше Шанда, както и онзи студен, нравоучително настроен шеф, който искаше да му изтъкне интелектуалното си превъзходство. Беше свикнал хората да го уважават като представител на властта, да отговарят или отричат с известен страх и никога да не се осмеляват да му задават въпроси. Обаче тези двамата явно не се бояха от него, умишлено го пренебрегваха, не се съобразяваха с авторитета му на служебно лице, а по-скоро изглеждаше, че искат да му се присмиват. Затова реши бързо да приключи спора си с тях:

— Не знам какво искате да кажете, господа. Нямам нито време, нито настроение да споря с вас. Довиждане.

И отново понечи да си тръгне.

Ала Лудвиг Шанда значително повиши глас, за да го задържи:

— Искаме да кажем, че не бива да приемате съвсем сериозно това, което в първоначалната си възбуда и афектираност може би ви е наговорила Ева Моулисова.

А Неблехова добави с типично женско презрение:

— Въобще тя винаги си е била малко истерична.

Стейскал се спря изненадан, а Шанда се зае да го обработва с типичната си жизнерадостност:

— Разбирате ли, вие не познавате хората на изкуството, другарю. Те са като децата — непрекъснато си играят на нещо. И най-главното — винаги са с малко повишена температура, с постоянни тридесет и осем и пет десети градуса и със своята трескаво възбудена фантазия все нещо преувеличават, надценяват и са склонни трагично да представят нещата…

Стейскал раздразнено избухна:

— Вие искате да кажете, че…

Обаче Шанда не го остави да се доизкаже:

— Да, ние искаме да кажем, другарю, и би трябвало да го обясните и на началника си, че това, което е извършил вчера, ако въобще го е извършил поетът Павел Данеш, не е нормална постъпка на обикновен нормален човек, а детински преувеличен жест на чувствителна, артистична млада душа и че така трябва да се гледа на нещата.

Стейскал беше шокиран от тяхната логика:

— Вие сте се побъркали! Та нали този човек е стрелял срещу друг човек! С намерение да го убие!

Ала никой не пожела да спори с него.

Само Даша Неблехова, сякаш въобще не бе обърнала внимание на това, което току-що бе казал, въздъхна:

— Горкият Павел, навярно се е почувствувал ужасно, когато тази сутрин се е събудил в ареста при вас.

4

Наистина Павел Данеш не се чувствуваше никак добре, когато отвори очи. Той бавно прекара език по вкоравените си, разкървавени устни и леко изстена, когато докосна с ръка синината под окото си и помръдна наранения си нос. Виеше му се свят. Беше от страшния махмурлук. Бавно седна на нара, без да възприема в първия момент присъствието на Земан, който го бе събудил в килията за предварителен арест и сетне с лека, добродушна ирония го попита:

— Е, маестро, как спахте у нас?

Известно време Данеш продължи да мига тъпо и недоумяващо, а после пресипнало рече:

— Аз до извора стоя, а от жажда умирам… горя като огън, а зъбите ми тракат… Не може ли да получа поне чаша вода? В устата ми е сухо като в пустиня. Сякаш е пълна с пясък.

— Ще получите всичко в моя кабинет. Дори и кафе, ако не ни създавате неприятности. Дойдох да видя дали вече сте в състояние да се явите на разпит.

Данеш се учуди:

— Какъв разпит? Защо? Нима не съм в изтрезвителното?

Земан весело се засмя:

— Не. Намирате се при нас — в криминалния отдел, скъпи. По повод на един изстрел.

Данеш също направи опит да се засмее, но смехът му се превърна в пресипнала тютюнджийска кашлица:

— Ами! Значи снощи съм извършил някакви страхотни лудории, щом като се е наложило някой да стреля по мен…

— Не някои. Вие сте стреляли!

Данеш се изуми:

— Аз ли? И с какво оръжие, моля ви се? Как съм могъл да го направя?… Но навярно е истина, след като вие ми го казвате… Извинете ме, но аз съвсем нищо не си спомням какво съм правил снощи… В главата си имам бяло петно… В доста голяма неприятност съм се забъркал, нали? И по какво всъщност съм стрелял? По уличните фенери ли? Колко от тях съм успял да счупя?

— Стреляли сте по певицата Ева Моулисова. И доста сериозно сте я наранили.

Данеш го загледа слисано, с пиянско недоумение, а сетне ужасено попита:

— Какво?

Земан нареди на дежурния милиционер:

— Отведете го да се измие и избръсне, погрижете се за драскотините по лицето му, а после го доведете в кабинета ми!

Охраната изведе Данеш. Земан тръгна след тях. На вратата той се срещна със Стейскал:

— Какво става, Мирка?

И без да дочака отговор, весело възбуден в доброто си настроение тази сутрин, добави:

— Всичко върви като по вода, човече. Ако сега си признае, ще съставим протокола и ще изпратим известие на прокурора.

Обаче Стейскал не споделяше ентусиазма му:

— Обади се Калина. Трябва веднага да отидеш при него в министерството…

Земан обичаше да ходи при полковник Калина. Те се познаваха много добре, техните житейски и служебни пътища се бяха кръстосвали непрекъснато цели двадесет години от момента, в който се бяха срещнали за първи път. Това се бе случило в немския концентрационен лагер и Калина, като стар партиен член на нелегална комунистическа организация преди войната, бе давал на Земан уроци по твърдост, постоянство и жизнен оптимизъм. Той бе посъветвал след края на войната Земан да постъпи в редовете на народната милиция, сетне с бащинска грижовност следеше стажантските му години край границата, закриляше го и му помагаше да израсне чак до високия пост на началник на криминалния отдел в столицата. Имаше още един човек в управлението на Държавна сигурност, когото Земан обичаше. Това беше майор Житни — онзи тайнствен непознат от февруарските събития, с когото сетне заедно бяха разследвали убийството в Планице и който беше негов ръководител при ликвидирането на две антидържавни акции, в които Земан бе участвувал по стечение на обстоятелствата. Той беше мълчалив, винаги малко тайнствен със странната си, неразгадаема усмивка на тънките устни, но твърд като скала мъж, мозък, който при всички обстоятелства работи хладнокръвно като автомат, голям играч в сложните световни игри, програмирани от разузнавателни централи не за месеци, а за години.

Земан влезе усмихнат в кабинета на Калина в министерството:

— Явявам се по ваше нареждане, другарю полковник.

Но веднага обърна на шега това рапортуване и весело попита:

— Защо е тая тревога, Вашек? Да не би да са отвлекли министъра ни?

Ала на Калина този път не му беше до шеги:

— Какви ги вършите там при вас, Хонза?

Той подаде на Земан един брой на вестник „Лидове новини“:

— Чете ли това?

Земан пое вестника и го разтвори. Калина му посочи:

— Там долу, в черната хроника.

Земан намери въпросната статия и зачете:

— Снощи, по време на представление във винарната на поезията „Конюшня“ се случи достойно за съжаление събитие. Неизвестен злосторник е стрелял по певицата Е. М. Органите на МВР са арестували основателно заподозрения поет П. Д., — той се обърна недоумяващо към Калина: — Дотук всичко е наред, нали? Обикновено съобщение на Чехословашката телеграфна агенция.

— Да, обаче прочети заглавието.

Земан отново погледна във вестника и се разсмя:

— Нощен погром на културния фронт… Това го е писала онази мръсница Неблехова. Какво ще правите с нея?

Ала Калина не се усмихна, напротив, възприе още по-сериозен вид:

— Това заглавие е използувано днес от целия западен печат.

Той нахвърля пред Земан разни хартии и отделни броеве на чуждестранни вестници.

— Ето ти изказванията на радиопредавателните станции. Ето ти и „Таймс“, „Фигаро“, „Монд“, „Ню Йорк Хералд Трибюн“, „Зюддойче Цайтунг“, „Куриер“, „Кроненцайтунг“… Навсякъде са отпечатали уводното слово на Данеш, произнесено снощи на вечерта на поезията на Вийон. Всички пишат, че при арестуването са го били и са разкървавили лицето му. А някои булевардни издания намекват, че снощният изстрел е бил инсцениран, за да можем да арестуваме Данеш и да си отмъстим заради неговото изказване за повече свобода в културата и в мисленето. Още от сутринта западните журналисти, акредитирани в Прага, атакуват Чехословашката телеграфна агенция и отдела по печата към министерството, като настояват за пресконференция. Какво ще кажеш сега за това?

Земан беше като гръмнат, отдавна бяха изчезнали усмивката и доброто му настроение от тази сутрин:

— Та всичко това са безсмислици. Как ли са узнали толкова бързо за този случай?

— Имат си добри информатори тук.

— Че заслужава ли този човек да раздухат такава кампания заради него?

Без да се вълнува, Калина делово констатира:

— Заслужава. И мисля, че е редно сега да ти кажем нещо за него. Ела с нас, Житни ще ти обясни кого всъщност си арестувал.

Те минаха в техническото помещение, снабдено с магнетофони и прожекционен апарат. Един от техниците затъмни прозореца, откри перления екран и включи прожекционния апарат по знак на Житни.

Земан не идваше тук за първи път, често му се бе случвало да узнава тук потресаващи тайни, недостъпни за очите и ушите на обикновените простосмъртни. Както и филмът, който започна сега да се развива на екрана пред тях, беше неумело заснет, но с много интересно съдържание. Житни започна делово да коментира отделните кадри.

По една от пражките улици вървеше строен, млад, елегантен мъж. Той не се отличаваше твърде от останалите минувачи, носеше модерни, светли панталони, бяла риза с отворена яка и лек светъл спортен пуловер.

Житни го представи на Земан:

— Това е господин Пертолд Стейн, наричан от приятелите си просто Пери. Идва като културен аташе в Прага наскоро след смъртта на двамата резиденти от операцията Уайт лайнс — господин Арнолд Хакл и Иво Холан. И двамата са били убити от конкурентното разузнаване и са изчезнали нейде в Северно море. Господин Пери Стейн поема тук щафетата от тях.

Мъжът от екрана пристъпи към една спряла до тротоара спортна кола, в която седеше някаква жена, чието лице не се виждаше. Усмихна й се, поздрави я и седна до нея. Двамата потеглиха.

Спортната кола на екрана бе сменена от някаква многоетажна пражка къща в стил сецесион, камерата отскочи нагоре към един прозорец чак под покрива, сетне показа входа, заобикалящата среда, явно предоставяше информация за разположението на къщата по отношение на останалите постройки и главно на импозантната сграда на стария културен дом.

Гласът на Житни прозвуча в тъмнината:

— Притежава собствен апартамент в централната част на Прага, недалече от дома на културата. С изгодна стратегическа позиция. Неотдавна в този дом бе проведен конгресът на художественотворческите съюзи. Господин Стейн беше инсталирал директна връзка на апартамента си с конгресната зала. Така че заедно със западните журналисти, които бе поканил там, можеше да следи удобно цялата работа на конгреса. Както и отчасти да ръководи и направлява по телефона провежданите дискусии.

Камерата сега проследяваше колата на Стейн по пражките улици. Автомобилът спря пред къщата, господин Стейн отвори вратата, учтиво помогна на жената да слезе и Земан едва сега видя, че тя беше Даша Неблехова.

Житни коментира това:

— Организира в апартамента си приеми за представители на чешката интелигенция с дискусии за изкуството, световната литература и културната политика. Това са неговите постоянни гости — госпожа редакторката Даша Неблехова… университетският професор по история на литературата Арнощ Холи… секретарят на художественотворческия съюз Лудвиг Шанда… и Павел Данеш!

На екрана се появи друга кола, от която слязоха професор Холи и Лудвиг Шанда. Те влязоха в къщата, увлечени в разговор. После по тротоара бързо премина Павел Данеш. Озърна се, дали някой не го следи, и бързо се вмъкна във вратата.

Неочаквано пред тях затрепка неприятно празната, ярко бяла повърхност на екрана. Филмовата лента бе свършила. Житни отбеляза:

— Нямаме повече филм, сега ще видиш само още няколко неясни снимки, направени с телеобектив през двата прозореца. Но затова пък има какво да чуеш. — Той нареди на техника: — Диапозитивите и магнетофона!

На екрана се появиха изображенията на не твърде качествени диапозитиви и Земан успя да разпознае заелите пози на дискутиращи — Пери Стейн, Неблехова, Данеш, Холи, Шанда и някакъв мъж с карирано сако, чието лице винаги оставаше скрито. Те се бяха разположили съвсем по домашному край огъня в камината, държаха чаши в ръце и сами си наливаха от напитките.

А от магнетофона, който техникът бе включил, се чуваха гласовете им:

— … значи въпросът е, дали да основем нова партия? Тя неизбежно би възникнала като антикомунистическа…

Житни представи този глас:

— Това е Павел Данеш.

— … и би канализирала цялата съпротива срещу съществуващите партии.

— Разбира се, при нас няма дълго да остане само една партия на безпартийните, можем да я наречем например… за да не звучи толкова драстично… Клуб на ангажираните безпартийни. Там ще влязат и католиците без съмнение, които ще си мислят, че ще имат решаващата дума, че това ще бъде тяхна партия…

Житни отново отбеляза тихичко:

— Това е професор Холи.

Гласът от магнетофона продължи:

— После сигурно би възникнала партията на социалистите немарксисти. Тя ще се ползува с фантастичната изгода, че може да минава за лоялна, въпреки че може и да не е. Обаче не бих искал тази социалистическо-немарксическа партия да се образува от бившите националсоциалисти.

— Ами те, господин професор? Сигурно също ще искат да се проявят, нали така?

— Това беше партията на чешката дребна буржоазия, на малките еснафски душици. Това беше партията на Вацлав Клофач[1] и неговите девет послушни катерички. Това беше онази сбирщина от благоденствуващи калтаци, които се наричаха социалисти, националсоциалисти и на които разчиташе президентът Бенеш. А вие, Данеш, по убеждение сте член на клерикалната народна партия или католик?

— Не… Аз бях в комунистическата партия, господин професор, но по-скоро бях там само записан, отколкото по убеждение… Знаете какви бяха тогава времената, беше ми необходимо да се ангажирам някъде. А после се случи онази неприятност със студентите, всъщност всичко се въртеше около това… Казвах си, че бих искал да си поговоря с онези момчета, но се страхувам от техния безумен радикализъм. Всички те бяха в ръководството на националсоциалистическата партия преди февруарските събития, а сега са забягнали. Но се опасявам от техния радикализъм и си казвам, че ако те се заемат с работата, ще се стигне чак до бесене по уличните фенери.

— Нищо не може да се направи, скъпи Данеш. А и за бесенето по фенерите няма да отговаряме ние, разбирате ли? — Няма да бъде наша вината. Ще можем да си измием ръцете. Нека бъдем делови и да не си правим илюзии. Това, че още малко ще изчакаме, не е страх, нито предпазливост, аз не съм предпазлив, това чисто и просто е хладен разум. В края на краищата такава е политиката, която се стремим да провеждаме, или както я наричаме — културната политика…

Тогава се намеси полковник Калина:

— Стоп! — рече той. — Изключете магнетофона! Това е достатъчно!

Лампите в помещението светнаха, настъпи тишина, нарушавана само от свистящия звук на превъртането на лентите, докато техниците мълчаливо вършеха работата си с магнетофона и прожекционния апарат.

Калина тихо каза:

— Виждаш ли, Хонза, това е краят на „белите линии“, които започнаха да прокарват към нас още през шестдесетте години. Сега разбра ли защо се интересуват толкова от Данеш?

Земан развълнувано попита:

— Как се добрахте до това?

Калина се усмихна:

— Един от хората, на които Пери Стейн се доверява и кани в апартамента си, е наш човек.

— А какви мерки предприемате?

Калина присви рамене:

— Никакви. Въпреки че това, което чу, не е всичко, което знаем по този въпрос. В настоящия момент такива като Стейн има вече няколко в Прага. Но засега не можем да предприемем нищо.

Земан гневно избухна:

— Как така нищо? Та тук става въпрос за сигурността на републиката ни!

Калина горчиво се усмихна:

— На ръководните места само махнаха с ръка. Казват, че това било безсмислено дрънкане на незначителна шепа интелектуалци. А и прокурорът няма да се заеме с този въпрос при това положение, много добре знаеш това. Срещу тях са ни необходими някакви други, по-съществени доказателства, нещо конкретно, за да можем да ги арестуваме.

Земан рязко стана:

— Но аз имам такова доказателство. Аз съм арестувал Павел Данеш не заради това свинство, не заради политиката, а заради конкретно криминално престъпление. И аз няма да го пусна на свобода!

— Затова и те повикахме, Хонза — рече Калина. — Затова решихме да те информираме. — Той бащински го прегърна през раменете. — Само че се готвиш да тръгнеш по опасно тънък лед, момче. Знаеш каква кампания раздухаха през първия ден на арестуването му. А тази кампания ще нараства все повече, на ръководните места ще бъдат нервни и ще настояват, ще те притискат по-бързо да разрешиш конфликта. Ако не успееш със съвършените методи на криминалистиката и най-вече бързо да докажеш вината на Павел Данеш и да го разобличиш, ще загубиш играта.

Ала Земан решително заяви:

— Ще успея!

[1] Вацлав Клофач (1868–1942) — чешки буржоазен политик, основоположник и председател на чешката националсоциалистическа партия. — Б.пр. ↑

5

Той излезе от модерната бяла сграда на министерството и се потопи в делничната атмосфера на сивия ноемврийски ден, но мислите му бяха все заети с това, което току-що бе узнал. Ръмеше ситен дъждец, над Летенската долина и над неясния, замъглен силует на Храдчани бяха надвиснали ниски тумбести облаци, а минувачите и шофьорите бързаха по улиците навъсени и сърдити заради лошото време и ниското атмосферно налягане, което още от сутринта се чувствуваше във въздуха. И въпреки това на тях им беше много по-добре, отколкото на Земан. Те можеха да отреагират лошото си настроение, като ругаят лепкавата кал по лошо поддържаните тротоари, като се скарат с милиционера на кръстовището, можеха да излеят възмущението си, загдето това или онова, което точно в момента търсят, го няма в магазините, можеха да четат вестниците и страстно да не се съгласяват с написаното в тях, можеха да се гневят, ако не бяха доволни от това, как вървят работите в тяхното предприятие или в личния им живот, можеха да критикуват и народната власт, и правителството, и президента. Те можеха да си разрешат всичко това, защото бяха свободни господари на своята страна и защото не подозираха, че тяхното случайно лошо настроение през този ден отлично влиза в играта на някой, който подготвя предателство и иска да им отнеме законната власт над земите им. Понякога е по-добре да не знаеш, отколкото да знаеш, всяко познание те обвързва, отнема ти част от личната свобода и те кара да действуваш и мислиш по-различно от нормалното.

Но въпреки това Земан се радваше заради това, което му бяха казали Калина и Житни. Сега поне разбираше всички взаимовръзки между нещата, а те бяха такива, че го караха да потръпва от гняв и възмущение.

Колко много бе жертвувал от себе си в трудната борба за тази република — безгрижната си младост, когато в монашеско усамотение, в калта и мръсотията на пограничния район, често пъти рискувайки живота си, бе служил на границата, първата си любов, жена си, която с безпомощно отчаяние бе видял да умира в ръцете му, приятелите си, които падаха в кървавите схватки с класовия враг. А сега някой искаше да заличи всичко това, да го забрави, цинично да му се присмее и да разруши републиката, така ли?

Не, той не може да допусне това, нека ония горе мъдруват и се колебаят, колкото си искат.

Той седна в служебната си кола, която го чакаше тук, изпълнен с ентусиазъм и енергия.

— Тръгвай — нареди на шофьора, а сетне се обърна към старши лейтенант Стейскал, който седеше до него:

— Ще се заемем с този случай, Мирка, и то незабавно. Още сега ще разпитаме Данеш, а следобед ще подготвим известието за прокурора.

Но Стейскал поохлади малко оптимизма му. Отвърна с известно колебание:

— Това няма да стане толкова бързо, Хонза…

— Защо?

— Получих известие от нашия оперативен център. Ева Моулисова се е отрекла писмено от показанията си. Твърди, че ги е направила в състояние на шок, на треска и не е могла самостоятелно да разсъждава.

За негова изненада обаче Земан не се разгневи, нито пък се изненада особено много от тази неблагоприятна новина. Напротив, заяви съвсем спокойно:

— Очаквах това, след като узнах кои са я посетили тази сутрин. Няма значение, Мирка. Нали все пак имаме Данеш и други веществени доказателства. Какви са резултатите от дактилоскопията за отпечатъците от пръстите върху оръжието? А резултатите от балистиката? Къде намерихте изстреляната гилза?

Стейскал преглътна няколко пъти, преди да се реши да признае:

— Само че… Хонза… ние… не намерихме оръжието! Също и гилзата не открихме!

Чак сега Земан подскочи:

— Как така?

— Просто не се намери!

Земан ядосано го смъмри:

— Защо не си ми съобщил за това?

— Не си ме питал!

— Нима не е нещо естествено моята оперативна група да може да открие всички оставени следи и веществени доказателства от едно престъпление? Поне досега винаги е било така.

Не можеше да разбере как е възможно това. От години вече работеше заедно със Стейскал. Той беше малко лекомислен, падаше си женкар, не пропускаше никое хубаво момиче да мине край него, без да го закачи с думи, но иначе в работата си беше точен като часовник и можеше да разчита на него. Затова Земан го държеше като свой помощник и от сърце му прощаваше всички човешки слабости. А сега да му сервира това! Такова нехайство!

Стейскал се заоправдава:

— Най-щателно претърсихме навсякъде. Три пъти. Но просто оръжието го нямаше там.

— Тогава значи се е изпарило. Или пък Данеш е стрелял от пръста си?

— Там имаше над двеста души, разбери това. Не можехме да направим пълен обиск на всички. В такъв случай трябваше да съблечем… и твоята дъщеря… А освен това може някой да е отнесъл оръжието или да го е хвърлил в канала, преди ние да отидем там.

Но Земан престана да обръща внимание на обясненията му. Рязко и ядосано нареди на шофьора:

— Обърни колата! Отиваме в болницата. На Франтишек.

Те нахлуха заедно със Стейскал в нейната стая, въпреки че лекуващият лекар, който ги съпровождаше, искаше да им попречи.

Ева Моулисова лежеше, отпуснала глава върху високата възглавница, бледа, със затворени очи и мъченически израз на съсипаното си лице.

До леглото й бе седнал професор Холи с разтворена книга в ръце. Изглежда, че й четеше.

Той възмутено стана, когато ги видя да влизат:

— По-тихо, господа. Пациентката току-що заспа. Най-после.

— Тогава ще я събудим. Трябва да поговорим с нея.

— Би трябвало да бъдете по-внимателни и тактични. Състоянието й е сериозно. Нуждае се от пълно спокойствие.

— А вие какво правите тук?

— Аз съм неин стар приятел. Помоли ме да остана при нея, да й почета малко, за да се успокои след психическата травма, която й е нанесъл тази сутрин вашият колега… — Той се поклони и се представи: — Професор Холи.

Земан го погледна право в очите, помълча малко, а сетне рече:

— Аз ви познавам. — И също се представи: — Майор Земан.

— И аз съм слушал за вас. И наистина се радвам, че мога лично да се запозная с вас, майор Земан.

— Аз също.

Професор Холи предложи:

— Не е ли по-добре да идем да си поговорим в коридора. За да не я безпокоим…

— Не. Нашият служебен лекар прегледа епикризата й. Раната й не е толкова сериозна и можем, без да навредим на здравето й, да я разпитаме.

Професор Холи се възмути:

— Нейната рана е много по-сериозна, отколкото си мислите. Вчера някой се е опитал да стреля в сърцето й, а вместо това е улучил душата й. А за един човек на изкуството това е смъртоносно. Но какво може да знаете вие за душата на артиста, господин майор? Можете ли вие да я разберете? В края на краищата навярно сте материалист и не вярвате, че съществува душа. А душа има във всяко истинско произведение на изкуството. Чуйте, да речем, това.

Той разлисти книгата, която държеше в ръцете си, и започна да чете с развълнуван, изпълнен с патос глас:

Ou sont les gracieux gallants

que le survoie au temps jadis,

si bien chantants, si bien parlants,

si plaisants en fait et en dis?

Сетне обърна няколко страници:

— Или пък това:

Pauvrete, chagrin, dolente,

toujours, despiteuse et rebelle,

dit quelque parolle cuissante,

s’elle n’ose, si la pense elle.[1]

— He, не е необходимо да го разбирате, господин майор, напротив, по-добре е да не го разбирате. Достатъчно е само да чуете мелодията на думите, тъжния, печален, но същевременно упорствуващ и непокорен ритъм, с който трепти, пламти и се бунтува душата на поета…

Земан, усети колко елегантно му се присмива Холи, как изтъква превъзходството на своето образование, на своя дух, и с това иска да го депримира, да го смути и да му отнеме желанието да проведе разпит. Той почти изкрещя, за да преодолее в себе си това, което така усилено се опитваше да му внуши:

— Стига! Не сме дошли тук да слушаме лекции по литература!

Сетне се обърна към пациентката, която лежеше все още със затворени очи и сякаш животът я бе напуснал:

— Госпожа Моулисова, зная, че не спите. Искам да ми кажете, защо сте оттеглили показанията си, които сте дали тази сутрин? Направили сте ги свободно, в пълно съзнание, без някой да упражнява натиск върху вас!

Моулисова мълчеше, не отговаряше. Земан продължи да настоява:

— Все пак сте заинтересована да открием истината. Вие сте жертвата.

Тогава Ева Моулисова най-сетне отвори очи и изстена:

— Моля ви… оставете ме… всички… — И истерично се разхълца: — За бога, оставете ме най-после на мира…

Професор Холи победоносно се усмихна.

Земан гневно рече на Стейскал:

— Ела!

И изхвръкна през вратата.

Подземното помещение в готически стил на винарната на поезията сега, през деня, лишено от магическите лъчи на прожекторите и интимната розова светлина на лампичките по масите, беше мрачно и неуютно. Можеше ясно да се види, че стените му са потъмнели от времето и на места олющени, а столовете в стил сецесион, така великолепно блестящи вечер, а сега уморено преобърнати върху масите, са доста извехтели.

Така че, когато Земан и Стейскал влязоха, там цареше една съвсем не поетична, работна атмосфера.

Роберт Сханел обичаше точно това меланхолично предобедно настроение в своята винарна. Напомняше му за острата миризма на туткал и прах във филмовите студии, където някога малко преди войната и сетне по време на окупацията се бе чувствувал като крал. Тогава той беше звезда от плитките любовни комедии, които бяха толкова празни и глупави, че може би изобщо не можеха да се нарекат изкуство, но кинолюбителите ги обичаха и благодарение на тях беше станал много популярен. Но именно тази негова известност накрая го провали. По време на окупацията немските господари на „Барандов“ го забелязаха и го поканиха да участвува в няколко нацистки филма, които заснеха в Прага. Това не беше съзнателно колаборантство, той бе твърде пасивен в това отношение и премного влюбен в себе си, за да се ангажира в нещо, което мирише на политика. Но това беше достатъчно след войната никога вече да не се появи на екрана и за свое най-голямо огорчение отначало бавно, а после все по-бързо започна да изпада в забвение. Накрая беше доволен, че поне не бе свършил като много свои колеги в кръчмата „При сойката“, където за чашка евтин ром или обикновена водка да разказва на пияните клиенти за отминалата си слава. Беше успял да се задържи на повърхността, въпреки възрастта си беше все още строен и снажен, а с виолетовия си смокинг се чувствуваше салонен лъв, както през доброто старо време. А в тази винарна, чийто артистичен профил бе издействувал с упорита настойчивост, можеше все пак да играе известна роля в съвременния културен фронт. Отново беше станал известен и това го правеше щастлив.

Сега седеше до една масичка близо до подиума и при светлината на работната лампа режисираше с текст в ръка:

— Стоп! Не бива да дремете, господа. Музиката трябва да прозвучи по-рано. Започнете едновременно с последните думи на господин Водваржка. И дамите също! Хайде отначало!

По негов знак на сцената замлъкна с врясък по средата на такта изпълнението на четиримата музикант от малкия джазов оркестър, спряха да танцуват и изморените, отегчени танцьорки с работни памучни трика.

Артистът Водваржка, облечен сега с обикновени кадифени панталони и пуловер, нервно запротестира:

— Давай, давай по-нататък, човече! Аз трябва да ходя и в радиото.

Сетне забеляза в полумрака на залата Земан и Стейскал и гневно отбеляза:

— Само това ни липсваше! Така няма да свършим и до вечерта… Аз си тръгвам, Берта.

Сханел го смъмри:

— Почакай… Секунда почивка, момчета.

Обърна се към Земан:

— Какво обичате, господин майор?

— Да говоря с вас, господин Сханел. Спешно.

Сханел се беше доста разтревожил, когато преди малко ги бе зърнал да влизат във винарната. По принцип изпитваше респект към милицията, а известната тайнственост на двамата мъже в цивилни дрехи бе предизвикала несъзнателен страх у него. Обаче си даваше сметка, че трябва да преодолее тези чувства, защото щеше да подрони авторитета си пред шепата комедианти на сцената, ако веднага се подчинеше.

Затова смело рече:

— Ще трябва да почакате малко, господа. Трябва да повторим тази сцена. Наистина ще трае само няколко секунди. Седнете.

Той сне от масичката два стола и ги покани да седнат. После се върна на режисьорското си място, но все пак, за да смекчи впечатлението от своя отказ, започна да се извинява, обяснявайки:

— Наложи се да подготвим някои нови сцени, след като Ева Моулисова излезе от строя… Разбирате, че представленията трябва да продължат, не мога да затворя винарната… Така че репетираме отново цялото представление… Пак ще има успех, ако ни потръгне…

Той плесна с ръце и извика към сцената:

— Хайде, почваме, момчета. Баладата „Послание до моите приятели“[2]. Още веднъж и за последен път. Добре се съсредоточете!

Артистът Водваржка погледна иронично и многозначително двамата криминалисти и весело каза:

— Бъди спокоен. Сега сигурно ще ни потръгне.

Водваржка никога не бе обичал милицията. Произхождаше от стар род комедианти, говореше се дори, че дядо му и чичо му били прочути въжеиграчи и от тях бил наследил своето непокорство и жажда за свобода, както и омразата си към всеки установен ред, който би го ограничил. Той беше буен, недисциплиниран, избухлив и неблагонадежден, затова режисьорите не обичаха да работят с него, но все пак беше „господин“ артистът, отличаващ се с необикновено поетично чувство и артистичен патос, така че независимо от младостта си умееше да внесе във всяка роля нещо свое, вълнуващо, което правеше представлението необикновено и пълнеше театралните зали.

Артистът кимна на музикантите, които вдигнаха инструментите си и засвириха. Танцьорките също подхванаха своя танц. А Водваржка, с изкуството на голям комедиант, ентусиазирано започна да рецитира:

— Смилете се, смилете се над мен

и вижте ме, приятели добри!

Не съм на празник, а във гроб студен

при туй изгнание — и бог дори

като съдбата лик от мене скри.

Момичета и влюбени момци,

танцьори, акробати и свирци,

със песен, разпростряла ясен тон

като от екнали безброй звънци,

забравихте ли бедния Вийон?[3]

Той се обърна към четиримата джазови музиканти, които го съпровождаха при рецитацията на тази балада, започна да кръжи край тях, като ги пронизваше и атакуваше със следващите стихове на Вийон:

— Певци със порив неограничен,

във който волна пламенност гори,

усмихнати, галантни всеки ден,

лишени от подправени пари,

пък и от истински, в поля, в гори

минаващи, на стихове творци… —

посочи Земан и Стейскал:

— … погледайте: далеч съм от дворци,

далеч съм от лазурен небосклон,

с потулени в тъмничен мрак гледци —

забравихте ли бедния Вийон?

Артистът рецитираше увлекателно и беше ясно кого има предвид. Земан побледня, бе разбрал неговата провокация. Ала Водваржка с един скок се върна на сцената и продължи да изрича посланието на тази балада:

— Президенте, със древен скиптър утвърден,

скрепете със печата си свещен…

Тук вече изпотеният и ужасен от всичко това Сханел не можа да издържи повече:

— Стоп, Престани с тези шегички, Хонза!

Но веднага добави, за да не разсърди много артиста:

— Ала иначе беше отлично. Хайде отначало.

Тогава Водваржка се коригира с подигравателна усмивка:

— Князе, със древен скиптър утвърден,

скрепете със печата си свещен

помилване по вашия закон…

Той махна с ръка към Земан и Стейскал, сякаш ги викаше при себе си на сцената:

— … очаквам ви от мъки изтощен,

спасете ме от зъл тъмничен плен —

забравихте ли бедния Вийон?

Свърши и настъпи тишина. Сетне Земан стана бавно и рече:

— Това ли искате да представяте тази вечер?

Водваржка направи гримаса:

— А нима искате да ни забраните? И Вийон ли вече взе да ви пречи? Този средновековен поет?

Без да се вълнува, строго, но все пак с мъка подтискайки гнева си, Земан му отвърна:

— Би трябвало да ви се забрани да злоупотребявате с творчеството на средновековните поети и да го използувате за вашите провокации. Но това не е моя грижа. Елате, господин Сханел.

Когато минаха зад завесата от мъниста, отделяща бара от винарната и сцената, Земан гневно избухна:

— Да не сте се побъркали, господин Сханел? Нима искате да ви затворим заведението?

От съседното помещение се дочуваше говорът и смехът на участвуващите артисти. Изглежда, те се забавляваха с номера, който бе направил Водваржка.

Сханел избягваше да погледне Земан в очите, не отговори на въпроса му, а учтиво го попита:

— Какво мога да ви предложа, господа? Ще пийнете ли нещо?

Земан не обърна внимание на поканата му, продължи да настоява:

— Чия страна държите? Заради кого се впускате в нападки срещу нас? Заради онзи негодник и хулиган ли, както сам вие го нарекохте пред нас?

Сханел, сякаш не бе чул думите му, застана зад бара и започна да предлага с професионална сервитьорска услужливост:

— Уиски? Коняк? Джин? Или може би само кафе? Кола? Тоник?

Земан го попита със зла самоирония:

— Или може би и вие искате да оттеглите показанията си?

Най-после Сханел реагира:

— Не, не. Аз никога няма да се отрека от това, което съм казал: че всъщност не съм видял никого да стреля.

Стейскал се намеси. Възмутено взе да го атакува:

— Тогава защо изтичахте след Павел Данеш? Защо го преследвахте? Защо го набихте?

Сханел си наля коняк в чашата и го изпи на един дъх.

— Защото в пияно състояние предизвика скандал. Защото с нахалното си държание провали представлението ми.

Земан изстреля следващия въпрос и разговорът им вече се превърна в истински, почти кръстосан разпит:

— Само за това ли? А кой според вас е стрелял тогава?

— Това аз не знам!

— А къде е изчезнало оръжието, с което се е стреляло? Вие, като управител, би трябвало да знаете много добре това. Вие сигурно знаете всички скришни места, кътчета и възможности за укриването му. А познавате и хората, персонала и публиката. Кой от тях е могъл да вземе оръжието? Кой е могъл да го отнесе или да го укрие?

— За съжаление в това отношение не мога да ви бъда полезен… Наистина ли няма да пийнете нещо?

Земан изкрещя:

— По-скоро не искате. Но внимавайте, господин Сханел! Играете си с огъня!

Тогава неочаквано Сханел съвсем искрено рече:

— Знаете ли, господа, аз много размишлявах за това… И разбрах едно нещо: Ако вие затворите заведението ми, те ще ми помогнат… Но ако те ме изгонят… заради сътрудничеството ми с вас… от културния, фронт, тогава съм загубен. Това са прости бакалски сметки. А аз съм вече твърде стар, за да мога да започна отново на някое друго място.

Земан разбра всичко, престана да настоява, само рече:

— Значи така? Вие се страхувате? Добре, ще се справим и без вас. Също и за да разберете на чия страна е правото, силата и законът в тази страна.

Сханел си наля още една чашка коняк, нервно я изпи и започна да се извинява:

— Много съжалявам, господин майор. Иначе сте ми твърде симпатичен. Но знаете ли, струва ми се, че сте малко Дон Кихот!

[1] Авторът Иржи Прохазка не е посочил от кого са стиховете и ги е дал в този вид само на френски език. — Б.ред. ↑

[2] Баладата е писана по времето, когато Ф. Вийон е бил затворен от Тибо д’Осини. — Б.пр. ↑

[3] Франсоа Вийон. „Послание до моите приятели“. Превел от френски Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

6

Отново беше мрачна, дъждовна и унила ноемврийска вечер, когато Стейскал позвъни на вратата на апартамента на Земан в един от новите жилищни комплекси на Прага.

Отвори му Лидушка.

Очарователна е, трябваше да признае той, въпреки че тази вечер нямаше настроение да се наслаждава на красотата на младите момичета. Започнала е вече да става жена. Досега я беше възприемал само като нещастно осиротялото дете на Земан, източено и слабо, с нежни, големи и вечно учудени очи, заедно с баща й бе преживявал всички нейни проблеми в училище, детските й болести, радостта й от новите играчки или пък тъгата й по загубеното мече. А сега, виж ти, сякаш само за една нощ се бе превърнала в госпожица с нещо толкова кокетно и лукаво в очите, че дори и такъв опитен с жените мъж като Стейскал да се трогне и да преглътне от удивление. Не можа да се сдържи да не я поздрави шеговито:

— Здравей, маце!

Тя прие шегата, не се обиди, а му отвърна също така весело:

— Здравей, чичко. Влизай, веднага ще ти направя кафе.

Стейскал започна да си събува обувките по домашному и му беше малко тъжно, че го беше нарекла чичко. По дяволите, остарявам, помисли си той, младостта ми безвъзвратно отмина, а пенсионирането е все още далече. Мисля си, че съм плейбой, на чийто чар не може да устои нито една жена, както казва Земан, а ето че за това младо същество вече съм чичо. Обаче на глас рече:

— Защо ти? А къде е майка ти?

— На събрание.

— А татко ти?

— Вкъщи си е.

— Какво прави?

— Чете Вийон. Трябваше да му го взема от библиотеката.

— Какво? Не думай! — Сетне съучастнически й намигна: — Е, как е? Какви са сега отношенията ви? Всичко наред ли е?

Тя отрицателно поклати глава и нацупи устни:

— Все още не са много добри. Не ми говори. Още не ми е простил заради онази вечер в „Конюшнята“. Забранил ми е да излизам две седмици.

Стейскал се засмя:

— Но не ми изглеждаш много умърлушена от това. С какво се развличаш в този домашен затвор?

— Уча математика. Заедно с Петр.

— Какво? Той ти е разрешил? Това е доста приятно наказание, и аз бих се съгласил на такова.

Ала Лидушка не беше толкова възхитена, оплака му се:

— Само че баща ми седи през цялата вечер при нас.

Вратата на стаята се отвори и в антрето се появи Земан в домашен халат и книга в ръка:

— Защо ми разваляш момичето, Мирка? — Строго нареди на Лидушка: — Лида, изчезвай! Сложи кафето да ври, а сетне довърши решаването на задачата. Нещо много бавно ви върви. — Той покани Стейскал: — Заповядай, влез!

Те влязоха в стаята, където в ъгълчето с детската масичка бе седнал Петр, наведен над разтворените тетрадки. По пътя Стейскал взе книгата от ръката на Земан и започна да я разлиства. Развеселено го попита:

— Откога си почнал да се интересуваш от поезия?

— Откакто разследвам поети — обясни му Земан и както му беше свойствено, пристъпи направо към същността:

— Защо дойде, Мирка? Случило ли се е нещо?

— За съжаление нищо.

— Това е добре, нали?

— По-скоро е зле!

— Защо?

Стейскал погледна към Лидушка и Петр, които пак бяха склонили глави един до друг над математическите задачи.

— Не е ли по-добре да минем оттатък? За да не ги безпокоим…

Лидушка погледна с благодарност Стейскал, Обаче Земан решително отказа:

— Не. Да не би някога на мен да са ми осигурявали специални условия вкъщи? По-добре е да са под надзор.

Стейскал присви рамене и намигна извиняващо се на Лида: Какво да се прави, явно, че е упорит като муле и ревнив и недоброжелателен като всеки баща.

— Добре, както искаш, Хонза… Помолих прокурора за разрешение да се направи обиск в дома на Моулисова, както ти нареди. Претърсихме всички вещи на Данеш. Сантиметър по сантиметър.

— Е, и какво?

— Нищо не намерихме. Само няколко мръсни пуловера, бельо, два костюма, няколко молива, чиста хартия без всякакви бележки, адреси, документи и календара. Нищо, само това.

Той му подаде една не много обемиста папка с листове хартия.

Земан пое изписаните листове:

— Какво е това?

— Ръкописът на негов сборник стихове, подготвен за издаване. И това е всичко.

Земан започна да разлиства ръкописа:

— Чете ли го?

Стейскал въздъхна:

— Да, четох го, но нищо не разбрах от него. Ако има нещо зашифровано в тях, не бих могъл да го отгатна. Не съм много запознат с поезията.

Земан погледна тиража и прочете:

— Павел Данеш: Поетичен юли. Хм, значи все пак той е поет…

Разтвори отново ръкописа, наслука си намери едно стихотворение и започна да чете на глас:

— Пияни наемници за последен път хвърлиха

зарове, а топлият дъжд напои градините,

по прозорците на уличните ъгли смъкнаха щорите,

за да можеш да се посмееш на тези стихове.

Петр и Лидушка изненадано вдигнаха глави от своята масичка и се заслушаха.

— Луната странно контрастира със змията,

през тази зла нощ и двамата бяхме гладни, нали,

ти имаш само мен, а аз си имам фантазията,

когато казвам да, ти тихо отвръщаш може би…

Свърши с четенето и се съгласи със Стейскал:

— Ти си прав, това няма нито начало, нито край. Нищо не може да се разбере от тези стихове. Вийон е много по-добър!

Той остави ръкописа на масата. Петр стана и бавно се приближи до нея. Стейскал събра кураж и каза:

— Дойдох, за да ти кажа, Хонза, че сме на дъното.

— Как така?

— Нямаме никакви доказателства срещу него. Ще трябва да го освободим!

Земан се нахвърли върху него:

— Какво? Нима искаш да се предадеш?

— Не, не че искам да се откажа. Но нямаме право да го държим повече под арест. Трябва да го разследваме на свобода!

Земан гневно се развика:

— Ти си се побъркал. Аз няма да го пусна!

В този момент Петр тихичко попита:

— Може ли да погледна, другарю майор?

Бе застанал над ръкописа на Данешовата книга.

Земан кимна, без да му обръща повече внимание. Беше твърде погълнат и ядосан от спора си със Стейскал. А Стейскал бавно и нерешително, с известно смущение му призна:

— Днес се разходих из Прага, Хонза. И чух какво си приказват хората.

— Е, и?

— По-голямата част от хората на културния фронт са против нас. Всички са на страната на Данеш.

— Сигурно не всички. Познавам много честни хора на изкуството, които са на наша страна и никога няма да се огънат. Какво от това, че няколко от тях надигат истеричен вой? Заради тях ли губиш самообладание и искаш да го пуснеш на свобода? Откога решаваща дума в работата на криминалистиката има културният фронт?

Обаче Стейскал ни най-малко не отстъпваше от това, в което бе убеден и което се осмели да открие на Земан:

— После се отбих при момчетата от Държавна сигурност и прочетох съобщенията на мониторите. Разбрах всичко:

— Още по-добре!

— Сханел беше прав — ние сме малко донкихотовци, Хонза. Бъркаме се в нещо, което не е за нас, в някаква голяма игра.

Земан беше възмутен:

— Само това ли дойде да ми кажеш?

— Да. И предпочетох да дойда тук, отколкото да ти го казвам в службата. Цяла сутрин ми тежи на сърцето. Разбираш ли, Хонза, ние винаги сме били само криминалисти, това е професията, която добре разбираме и се справяме с нея. А сега случаят е повече политика, отколкото криминалистика, това е някаква игра на средствата за информация…

Земан рязко го прекъсна:

— Ако се страхуваш, можеш да се откажеш. Ще си намеря друг помощник.

Обаче Стейскал тъжно рече:

— Аз се страхувам преди всичко за теб, Хонза!

В този момент в техния разпален спор отново тихичко се намеси Петр:

— Другарю майор, може ли да ви кажа нещо?

Мислите на Земан сега бяха заети със Стейскал, затова само раздразнено изръмжа:

— Но по-бързо, сега нямаме време.

— Аз не знам дали стиховете имат начало и край и някакъв смисъл… но в едно съм сигурен — нито едно от тези стихотворения не е написано от Павел Данеш!

Това изявление беше толкова изненадващо, че Земан веднага изостри внимание:

— Чакай! Как така?

— Ами например стихотворението, което прочетохте преди малко… — с момчешко стеснение си призна Петр — съм го написал аз. И много други.

— Можеш ли да го докажеш?

Петр потвърди:

— Мога. Това стихотворение съм го написал… за вашата Лидушка. Оригиналът е у нея.

Земан ликуваше:

— Отлично!

Ала изведнъж се досети каква е работата и грабна ръкописа от ръцете на Петр.

— Чакай, я да видя…

Трескаво затърси онези стихове и още веднъж ги прочете на глас:

— … ти имаш само мен, а аз си имам фантазията,

когато казвам да, ти тихо отвръщаш може би…

Възмутено изръмжа:

— Негодник… Лида, ще те пребия от бой?

Обаче Петр не се изплаши, а продължи:

— И още нещо, другарю майор…

Но Земан не го слушаше, ядосано продължи да разлиства стихосбирката:

— А това тук също ли е твое, уличнико?

Зачете:

— Твоето легло е златен кафез,

в който птици би трябвало да пеят,

твоето целомъдрие е лош мъртвец,

защо трябва ръцете си да крия…

А Петр храбро отвърна:

— Също. И точно затова искам да ви дам това… — той бръкна в джоба си и му подаде една гилза.

Земан веднага загуби всякакъв интерес към стиховете. Пое малкото окадено медено цилиндърче, сякаш вземаше в ръка съкровище:

— Къде го намери?

— Във винарната онази вечер. След изстрела падна на нашата маса. Бяхме двама, които посегнахме да го вземем — аз и някакъв господин с карирано сако. Обаче аз бях по-бърз… Нали не ми се сърдите, другарю майор? Исках да си го оставя за спомен… като талисман… Но сега помислих, че…

Земан ни най-малко не се сърдеше. Обърна се победоносно към слисания Стейскал.

— Виждаш ли? Би ли се отказал сега?

Спусна се към Петр, хвана го за раменете и започна да го разтърсва:

— Чакай, ти си чудесно момче, голям умник! Казваш, че човекът бил с карирано сако, така ли? Не бъркаш ли случайно? Доколкото знам, човек с карирано сако се споменава вече за трети път в този случай. Сега при теб се появява за трети път. За втори път беше на диапозитивите при Калина. А първият път… — Той се удари с юмруци в главата… — кога го видях за първи път в този случай?

Криминалистиката е много точна наука, но и при нея трябва да имаш поне малко късмет. А на Земан му се беше усмихнал късметът. Когато същата вечер влезе в шумната кръчма в квартал Жижков, забеляза, че освен карираното сако, което търсеше, имаше още много такива карирани сака, които се трупаха около масите, където се пиеше бира и се играеха карти. Явно, че жижковският универсален магазин на ул. „Коневова“ бе пуснал в продажба серия от тази нова мъжка мода и всички жижковски гамени бяха сметнали, че няма да спазят добрия тон, ако не се облекат в този крайно елегантен, последен вик на модата.

В кръчмата почти нищо не се виждаше от синкавия дим на цигарите и пурите „Виржиния“, който се стелеше на облаци край тезгяха и масите, а не можеше и да си чуеш думите от множеството мъжки баритони и баси, както и от врещенето на акордеона, който надменно редеше своите шлагери.

Ала Земан уверено тръгна към своята цел.

Наведе се над едно карирано сако, което в този момент държеше в ръка една дяволски силна карта, и рече:

— Добър вечер, Ферда!

Ферда Восатка моментално остави картите на масата:

— Добър вечер, господин майор. Знаех си, че все някога ще дойдете при мен. Вие не сте никак глупав!

Земан не се обиди, а напротив, усмихна се, доволен от тази похвала:

— Наистина не съм, както виждаш!

Ферда понечи да стане:

— Тръгваме ли?

Земан го задържа, като го натисна отново да седне на стола си:

— Чакай, допий си поне бирата. Пък и аз трябва малко да си отдъхна. Тази е двадесетата поред кръчма, в която те търся.

Той щракна с пръсти, за да повика гостилничаря:

— Нека да полеем срещата, какво ще кажеш? Кръчмарю, две ловджийски ракии… Защо да бързаме? Аз не съм глупак, както ти каза, а пък ти не си хулиган. Ти си един свестен, почтен жижковски крадец. И знам, че няма да ми избягаш. Дай огънче!

Той пъхна цигарата между устните си и по лицето му се четеше, че е в отлично настроение. Ферда бръкна в джоба на контешкото си сако и извади оттам една сребърна, богато инкрустирана газова запалка, Земан я взе от ръката му, щателно я огледа, видя гравираните инициали П. С., засмя се и си запали цигарата с нея:

— Това подарък ли е от културния аташе, или просто си му я свил, Ферда?

Ферда честно си призна:

— Свих му я, господин майор.

— Кога за първи път те заведе там Данеш?

— Преди около една година, господин майор.

— Защо?

— Искаше да крада и за него. Винаги ме водеше със себе си в апартамента на господин аташето, в клуба или във винарната, където се срещат все изискани господа, които вечно спорят за политика и изкуство и нямат време да пазят джобовете си.

Земан весело се разсмя:

— Значи всъщност си имал добра джебчийска жътва, нали?

Ферда се съгласи с него:

— Наистина жътвата беше богата, господин майор. Но колко учени приказки трябваше да изслушам при това… Пък и всяка вечер трябваше да деля откраднатото с него. Той беше голям мошеник, господин майор, всъщност той ме експлоатираше…

Земан се забавляваше с думите му:

— Ето, виждаш ли, не трябваше да се бъркаш в политиката, Ферда, а да продължаваш да крадеш само от почтените хора. А какво стана с пистолета? Ти ли го взе тогава?

— Аз, господин майор. От солидарност към подземния свят.

— И на кого го даде?

— На редакторката Неблехова, която ходи с него. Сложих го в чантата й.

— Какво беше оръжието?

— Малък броунинг. Дамски.

— И с малък броунинг може да се убие. Трябваше да спазваш принципите си, Ферда, и да не вземаш оръжие в ръка.

Ферда Восатка съкрушено рече:

— Аз съм глупак, господин майор, нали?

— Глупак!

Ферда тревожно попита:

— Как мислите, ще си имам ли големи неприятности?

Земан се усмихна, настроението му ставаше все по-добро. Вместо отговор вдигна чашката с ловджийска ракия.

— Е, първо ще пийнем, после ще те откарам с колата при нас, ще ми продиктуваш всичко това за протокола, а после ще видим…

От момента, когато, намирайки се в най-голяма безизходица, Лидиният Петр го бе насочил на вярна следа — виж ти, изненадано си помисли той, вече почнах да го наричам „Лидиния“, но после махна с ръка — такива като него още колко ще има, — майор Земан се чувствуваше като ловджийско куче, което се е заело да преследва жертвата си, докато не я хване или докато само не падне от изтощение. Странно беше. Неговата професия го беше научила да бъде благоразумен. Знаеше, че е по-добре да изчака, да обмисли нещата, отколкото да бърза, че утрото винаги е по-умно от вечерта. Ала този път от някакво суеверие не искаше да спре, да изчака до следващия ден. Страхуваше се, че късметът ще го напусне и отново ще се появят непреодолими пречки, препятствия и усложнения. Трябва да действувам, да действувам, казваше си той в някаква творческа треска, да разгадая този случай, да го приключа и чак тогава ще ида да спя.

Затова веднага щом свърши разпита на Ферда Восатка, той нареди да доведат Данеш от килията му в неговия кабинет. Въпреки че вече беше късна вечер, всъщност нощ.

Този път, когато го доведоха на разпит при Земан, Данеш не беше нито сънлив, нито пиян. Напротив, беше твърде трезвен, изпълнен със злобна ирония и готовност за съпротива.

По време на престоя си в килията бе имал достатъчно време да размиели и да си даде сметка колко ужасно би било, ако поради някаква грешка загубеше своята свобода и безгрижие, които систематично си бе изградил в продължение на години.

Бе дошъл някога в Прага като способно селско момче от Морава, за да следва философия. Живееше в студентско общежитие, залягаше над книгите, усърдно посещаваше лекциите на професор Холи и активно участвуваше във всички семинарии упражнения, научни дискусии и обсъждания, тъй като беше амбициозен и твърдо решен да се прояви и бързо да се нареди сред най-ерудираните и известни в обществото учени. Ала твърде скоро разбра, че такъв път към постигане на кариера би бил много труден и бавен. Затова се хвърли в политиката и се превърна в един от най-активните ръководители на комсомолската организация и младежкото движение, като известно време беше един от онези интелектуалци юрушреволюционери със „сини блузи“, които крещяха по митинги и събрания неумели стихове за „победоносните червени знамена“ и за „горещите, пламтящи с революционен огън, сърца“ и които безжалостно даваха лоша кадрова характеристика на останалите студенти.

Сетне неочаквано, сякаш само за една нощ, замени синята си комсомолска блуза за дрипавото джинсово яке на битниците, заряза следването и ръководния си пост и се провъзгласи за „разочарован млад мъж“. Започна да скита по кафенетата, дневните барове и клубовете, да завързва случайни приятелства и да пие. Изкарваше прехраната си, като от време на време пишеше по някоя статия за вестниците или като нещатен, асистент-режисьор в киното или телевизията, а известно време бе станал менажер на един прочут джазов певец, сключваше договори за сценарии и книги, които обещаваше да напише, но никога не написваше (само вземаше аванс за тях), накратко — водеше „сладък живот“. След като го изключиха от студентското общежитие, разбира се, нямаше къде да спи, но винаги се намираше някое момиче или приятел, които да го приютят за няколко дни. Тогава взе да се говори за него като за поет, което го правеше щастлив. Най-после бе постигнал своята голяма кариера и своята неограничена свобода.

А сега органите на милицията, които винаги бе ненавиждал, се готвеха да му я отнемат. Знаеше, че неговите приятели ще му помогнат да излезе на свобода, но това се бе проточило твърде дълго и той чувствуваше, че ще полудее между четирите сиви и голи стени на килията. Затова с такова желание тръгна, когато дойдоха да го отведат. Най-после!

Земан спокойно го покани:

— Седнете, маестро!

Ала Данеш му отвърна със злобна язвителност:

— Благодаря, няма да се задържам. Доста дълго седях при вас. И то незаконно.

Земан се усмихна:

— Не думайте!

Данеш раздразнено го атакува:

— В срок от четиридесет и осем часа трябваше да получа решението на прокурора, в което дава съгласието си да бъда задържан.

Земан развеселено го похвали:

— Браво, отлично познавате наказателния закон. Значи ще се разберем с вас.

— Ние двамата никога няма да се разберем.

— Защо?

Данеш изля омразата си:

— Защото вие сте представител на гнета, насилието, потискането на свободата на човека и на всичко престъпно и лошо, което има в този режим и с което аз никога няма да се примиря!

— Пак браво! Изприказвахте ли се? Аз съм доволен. Успяхте да ме убедите.

— В какво?

— Че сте се радвали на срещата си с мен.

— Аз на вас? Глупости!

— Знаете ли — спокойно му отвърна Земан, — неотдавна аз изслушах една лекция за душата на поета. Ние пък разбираме много добре душата на престъпника. Знаем, че е по-добре да не се бърза с разпита, докато тази душа е затворена в себе си и недостъпна като незрял плод. В самотата на килията човек започва да скучае и да си преповтаря това, което ще каже на следователя, когато се срещнат, така че накрая започва да се радва на тази среща, а понякога дори се завързва известен род приятелство между тях. Стават си по-близки, познават се съвършено, разбират се и надникват в душите си…

Данеш не можеше да понася повече неговия спокоен, покровителски тон. Омразата му преля в истерия:

— Аз съм свободен, мислещ, интелигентен човек. И никога не бих могъл да се сприятеля с едно ченге!

Тогава Земан строго му заповяда:

— Седни!

Данеш веднага седна послушно, но не преустанови потока от думи, които се бяха насъбрали в него:

— Аз отдавна съм проумял този ваш психологически номер и успях да се предпазя от него. Мога да ви уверя, че съвсем не скучах във вашия пандиз.

Земан отново спокойно и миролюбиво го насърчи:

— Още по-добре. С какво се занимавахте там?

Данеш му отвърна иронично:

— Съчинявах стихове за вас.

— Ето виждате ли, значи все пак сте се радвали на нашата среща, щом като толкова много сте мислели за мен. Може ли да ги чуя?

— Разбира се!

Данеш извърна глава, за да се съсредоточи и да може добре да издекламира стиховете, като изрази в тях цялото си озлобление и омраза:

— Достигнах трийсета година,

до дъното срама изпил,

мъдрец и луд наполовина.

Злощастен неведнъж съм бил

и всичко ми е причинил

Земан от „Конвиктска“ — все той.

Майор е, не бих прикрил,

на другите, но не и мой.

Но Земан съвсем не се разсърди, а напротив, започна тихичко да се смее, което още повече вбеси Данеш и го накара да продължи още по-злобно и ненавистно:

— За свой майор и владетел

не бих го искал нито ден,

не нося робска добродетел,

не съм в горите му елен.

За цяло лято бях лишен

от всичко под властта му строга.

Каквото сторил е на мен,

това да има той от бога.[1]

И тъй като Земан вече се смееше на глас, Данеш избухна ядно:

— Защо се смеете?

— Продължавайте, продължавайте — весело рече Земан. — Стиховете са добри… Само че не сте ги писали вие, а Франсоа Вийон през 1461 година. Стихотворението е озаглавено „Завещание“ и е адресирано не до Земан от „Конвиктска“ — това би било твърде голяма чест за мен, — а до епископ Тибо от Осини, който е наредил да затворят Вийон в тъмница. Въобще вие обичате да крадете стихотворения, нали, маестро?

Данеш беше така смаян от познанията на Земан, че внезапно изгуби способността си да говори. Тогава Земан продължи:

— За сведение разполагаме с показанията на един млад поет, който доверчиво ви е поверил стиховете си, а вие ги представяте като свои.

Той положи пред него протокола с показанията.

Данеш продължаваше да мълчи и Земан почувствува, че вече го е повалил по гръб. Затова веднага взе да излага аргумент след аргумент:

— Въобще ние тук разполагаме с много интересни неща. Например това — той постави пред него сребърната газова запалка на Пери Стейн, — придружено от показанията на вашия съучастник, джебчията Фердинанд Восатка — постави пред него друг протокол. — Дори разполагаме и с това — показа му той гилзата.

Земан изложи всичките си козове и тържествуващо заключи:

— Е, какво ще кажете сега? Още ли искате да твърдите, че незаконно ви държим под арест? Ако ми разрешите да ви посъветвам — признайте всичко. Признанието е смекчаващо вината обстоятелство. — И добави сега пък той с голям присмех:

— Във вашето положение аз бих перифразирал друго стихотворение на Вийон. Ето това:

— Под име Данеш живях сред вас,

роден съм в Чехословакия, в Морава

врата ми, стегнат във въже след час,

ще разбере, че задник имах аз.[2]

Нещо в Данеш се пречупи. Внезапно обзет от страх, той истерично се развика:

— Не, всичко това не е истина… Отричам… Нямате никакви доказателства срещу мен… Всичко това е измама, мошеничество, хитрост… Протестирам…

— Значи не смятате да се признаете за виновен дори и под тежестта на всички тези доказателства?

Данеш изкрещя:

— Не! Никога!

Земан спокойно прибра протоколите и веществените доказателства и затръшна чекмеджето:

— Добре. Тогава ще се справим с вас по друг начин!

[1] Оригиналните стихове са преведени от Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

[2] Перифразирано „Четиристишие“ от Франсоа Вийон. Прeвел Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

7

Това подземно помещение имаше очарованието на стара Прага, ухаеше на поезия и вино, което от години се пиеше в него. Ала сега там беше празно, само край баровия пулт се бяха струпали в нервно и нетърпеливо очакване онези, които майор Земан беше повикал — Даша Неблехова, артистът Ян Водваржка, трите танцьорки, четиримата джазови, музиканти, управителят, а същевременно режисьор и барман на заведението, Роберт Сханел и Петр. Изглежда, че всички усещаха някакво странно напрежение, което ги караше трескаво да бъбрят и пият. Само Петр стоеше смутен настрана, чувствуваше се неловко в тази компания, а и те също не го забелязваха, просто не му обръщаха внимание. Пък и за какво ли да разговарят с това учениче, което веднага се изчерви чак до ушите и почна да заеква, когато една от танцьорките го помоли да й запали цигарата.

Накрая Неблехова не можа да овладее нервите си и изрече на глас онова, което всички мислеха:

— Кога най-сетне ще започне нещо? Защо всъщност ни домъкнаха тук?

— Никой нищо не знае, госпожа Неблехова — сви рамене Сханел, — всички получихме една и съща повиквателна като вашата.

Артистът Водваржка сънливо се прозя над чашата си с джин:

— Просто са в задънена улица и затова сега ни тормозят.

Неблехова оживено попита:

— Доколкото знам, нямат никакви доказателства срещу когото и да било от нас…

Водваржка се захили:

— Освен някои дребни предизвикателства, но трудно биха намерили параграф, по който да ни съдят за тях! — Беше си спомнил за своя конфликт със Земан.

— А и срещу Павел все още нищо не са доказали — сякаш уверявайки себе си, рече Неблехова.

Обаче Сханел многозначително забеляза:

— Вероятно за него става въпрос сега — той се наведе над тезгяха и с важен вид им прошепна голямата тайна. — След като са довели и нея.

Всички се развълнуваха от неговото съобщение. Неблехова възкликна:

— Какво? И Ева ли е тук?

Сханел потвърди, примигвайки с очи.

— А къде е тя? Защо не е при нас?

Сханел беше доволен, че именно той може да ги информира и че този път знаеше много повече от тях — представителите на културния елит, които благодарение на своите потайни там-тами[1] винаги бяха първи и най-добре осведомени за всичко.

— Тя е в съблекалнята. Наредено й е да не излиза оттам, докато не я повикат.

Неблехова енергично скочи от високото барово столче и решително заяви:

— Отивам при нея!

Сханел се изплаши, че може да си навлече неприятности. Тревожно я предупреди:

— Не, не ходете там, може да ви видят. Те са навсякъде из залата, очакват само техният майор да пристигне.

Обаче Неблехова взе чантата си и самоуверено рече:

— Е, и какво? Кой може да забрани на една дама да иде там, където има нужда. Дори и милицията не може.

Водваржка се изкиска:

— Браво, Даша, браво!

След дълго отсъствие Ева Моулисова отново седеше пред огледалото в съблекалнята си, без грим и перука, бледа, уморена, състарена и отслабнала.

Тя се гледаше в огледалото тъжно, апатично, сякаш без живот, неспособна да направи каквото и да е за себе си, да поразкраси поне малко увяхвалото си лице.

Бе разбрала, че с нейния жизнен път на жена любима и вълнуваща певица на най-новите хитове вече е свършено и че единственото, което й оставаше, е да изплаква в тъмнината на залата своето отчаяние, самотност и изоставеност, всяка вечер да умира по малко с тъжните са шансове и един ден наистина да умре в този театър. А пък не беше толкова отдавна денят, в който бе започнала главозамайващата си кариера на прочута джазова звезда.

Някога тя беше едно обикновено, немного образовано, едва изкарало прогимназия, но природно интелигентно момиче от здраво пролетарско семейство от крайните квартали. Беше изучила шивашки занаят и прекарваше безкрайно еднообразни и изморителни часове до шевната машина в един немного известен дамски моден салон. Очакваше я типичната съдба на хилядите подобни на нея момичета — отначало танцовите забави, редицата запознанства, сетне сватбата, децата, кухненската печка, коритото, шивашките услуги на съседките и познатите, скандалите със съпруга и заради заплатата и стереотипните неделни излети до вилата. Но един ден тя реши да се яви на конкурса за певица, който бе обявил един от новосъздадените театри. Не че беше се школувала някога в пеене, само беше й се случвало да свири на китара и да пее с момчетата от компанията, с която ходеше на излети. И тя спечели конкурса, може би защото не държеше много на това, беше отишла на шега и не се страхуваше. Някакъв композитор на средна възраст с безизразно лице и леко изпъкнали очи, който участвуваше в журито, се бе заинтересувал от нейния нешколуван, особено проникновен и малко дрезгав глас… Откровено казано, може би по-скоро бе направило впечатление нейното стройно тяло на девойка с едри твърди гърди, момчешки ханш и дълги снажни бедра. Просто тя беше секси, от нея сякаш лъхаше животинска жажда за телесни удоволствия и любене. Тя преспа една нощ с него, а той я включи в телевизионната програма „Търсим нови таланти“ — след което почти за една нощ стана известна певица. Предложенията от телевизията и радиото заваляха като дъжд, тя участвуваше в редица концерти и естрадни програми, стана член на онзи кафе-театър, записа първите си плочи — отначало малки, а сетне дългосвирещи, не можеше да излезе на улицата спокойно, веднага я обкръжаваха нейните почитатели и я молеха за автограф. Когато се появеше на подиума, зрителите от залата лудееха от възторг — хилядите момичета се гримираха, обличаха и решеха като нея, хилядите момчета я обичаха и мечтаеха за нея, но накрая я изморяваха, тя започна да пие и употребява наркотици, за да може да издържи на този наплив от предложения, които не можеше да откаже, за да не изпадне в немилост и да загуби своята популярност и слава. Подсъзнателно започна да се бои от такъв край, защото съзнаваше, че главозамайващата й кариера на джазова певица е подобна на пътя на един метеорит и също така бързо и ослепително ще заблести, а после ще падне и угасне, искаше да предотврати това, да спре лудешкия летеж на годините, но не можеше. Беше като вятър, който я повличаше. Ставаше все по-нервна, обземаше я страх — и още повече пиеше. И остаряваше. От стотиците, хилядите изпушени цигари, безсънни, бурни нощи, чашки уиски, коняк и джин неудържимо повяхваше, поддаваше се на умората и старееше така, че ужас я обземаше. Неочаквано започна да жадува за поне малко лично щастие, за обикновен тих и спокоен дом с кухненска печка, пералня, шевна машина и стереотипни неделни излети до вилата… В такова разположение на духа и в момент на нов пристъп на страх от старостта, забравата и самотата тя срещна Павел.

Вратата на гардеробната внезапно изскърца и я изтръгна от мрачните й мисли. Тя видя в огледалото, че Даша Неблехова се намъква в гримьорната й.

Нейната дързост така я възмути, че тя едва говореше от гняв:

— Махай се… Какво искаш от мен?… Върви си, моля те!

Ала Неблехова не помръдна от мястото си, а напротив, приближи се и седна на гримьорската й масичка срещу нея.

— Знам, че не ме обичаш, Ева!

Тя извади от чантата си цигара и я запали, за да овладее вълнението си от неприятния разговор:

— Само че сега не е моментът да се поддаваме на личните си антипатии и омрази. Трябва да говоря с теб.

— За какво? Какво още имаме да си кажем ние двете?

— Става въпрос за Павел.

— Той не ме интересува вече. Ти го искаше и сега го имаш. Аз се примирих с това.

— Става въпрос за Павел по принцип!

— Не те разбирам.

— Това е борба, която не може да се измери с нашите кокоши мозъци, със секрециите на жлезите ни и желанията и омразите в леглото, Ева. Това е борба за цялата ни чешка култура.

— За теб Павел цялата чешка култура ли представлява?

Неблехова се залови разпалено да я убеждава:

— Казах ти, че Павел е само принцип. Ако се откажем от него, значи се отказваме от всичко. Ще ни отнемат и малкото придобита свобода, за която така упорито и отчаяно воювахме. Ще се убедят, че ако почнем да се бунтуваме, те могат спокойно да ни арестуват и съдят, а ние ще се уплашим и ще отстъпим. И отново ще се върнем с двадесет години назад, към сегашния схематизъм, към фреизма…[2]

— Преувеличаваш. Не обичам тези патетични думи. И въобще никак не обичам да намесвам политиката в изкуството!

Обаче Неблехова не се предаде:

— Ти беше в болницата. Не знаеш какво става. Из цялата страна се подписват протестни резолюции за освобождаването на Павел. И точно в този момент Лудек Шанда се намира в ЦК начело на делегация от представители на художественотворческите съюзи. Протестират там, застъпват се…

— Тогава какво искаш от мен?

— Да не бъдеш дребнава и да не свидетелствуваш срещу Павел. В противен случай ще настроиш срещу себе си хората и целия културен фронт, всички ще те намразят.

Ала Моулисова каза:

— Никой не иска от мен да свидетелствувам срещу когото и да е.

Неблехова се изненада, не очакваше тази поанта:

— Какво искат тогава от теб?

— Нищо. Само да изпея онзи мой шансон. Това е всичко…

В този момент се разнесе гласът на инспициента от репродуктора над вратата:

— Госпожа Моулисова, госпожа Моулисова, пригответе се, след малко излизате на сцената!

Когато отново влезе в малката зала на винарната на поезията, Неблехова изтръпна.

Заедно със Земан там бяха и Ферда Восатка, и Павел Данеш!

Музикантите, танцьорките, артистът Водваржка и Петр вече бяха по местата си. Земан се обърна към Неблехова:

— Правим малко възстановяване на вечерта, в която се случи произшествието. Къде бяхте вие тогава, госпожо Неблехова?

— Отзад, в бара…

— Добре, идете там. И си поръчайте нещо за пиене, необходимо ви е, много сте пребледняла — рече й Земан и със същата иронична учтивост се обърна към Данеш:

— А къде бяхте вие, маестро?

Безжизнено и апатично Данеш посочи:

— Там, до портала.

Земан нареди на милиционера, който придружаваше Данеш:

— Отведете го там. — После се обърна към Восатка: — А ти, Ферда?

— До вратата на бара.

С едно кимване на глава Земан го прати там, а сетне се обърна към групата следователи:

— А ние, другари, ще седнем тук като зрители. Можем да започнем, господин Сханел!

В ролята на режисьор Сханел нареди с разтреперан глас:

— Осветление!

Светнаха лампичките върху масите и прожекторите на сцената.

— Музика!

Четиримата джазови музиканти подхванаха интродукцията към шансона на Ева. Танцьорките започнаха да танцуват.

В този момент по знак на инспициента иззад кулисите излезе Ева Моулисова и се появи на сцената. Обаче не започна да пее, а спря като закована и загледа Павел Данеш до портала. Не бе очаквала да го види.

И той не очакваше и беше също като нея изненадан и развълнуван от неочакваната среща. Те стояха един срещу друг, той долу, до портала, а тя горе, на сцената, и безмълвно се гледаха.

Музикантите почваха за втори, за трети път отначало уводната музика, танцьорките за втори и трети път се завъртяха машинално, а двамата все мълчаха и се изгаряха с погледи.

Накрая Земан се обади:

— Хайде, госпожа Моулисова. Песента!

Ева Моулисова се опомни, задвижи се и запя. Спазваше точно заучения аранжимент, пееше с лентяйска разпуснатост, но го правеше машинално, със сълзи в очите и гласа:

— Чуй, хубава ръкавичарко,

добра поука ти се дава;

и ти ме чуй, Бланш, обущарко,

в посока дясна или лява…

Все по-трудно й беше да пее, гърлото й все повече се свиваше и можеше да се усети, че плаче в душата си:

— Моми, животът не престава,

помнете туй, което ми тежи —

не съм за обич и забава,

като пара… която… не важи…

Неочаквано тя се свлече на колене на сцената и се разхлипа на глас. Музиката млъкна, настъпи тишина!

В мъчителната тишина се разнесе глас, който идеше от дъното на тъмната зала:

— Направи кратка пауза, Хонза! Трябва веднага да говоря с теб!

Земан се огледа и видя зад себе си полковник Калина със същите палто и шапка, които носеше вече от години.

Те седнаха само двамата отзад до бара, всички останали трябваше да напуснат помещението. Но не изглеждаха като двама приятели, които искаха да си пийнат и да се позабавляват.

Калина дори не съблече зимния си балтон, нито пък си свали шапката. Бавно рече:

— Всичко свърши, Хонза! Няма смисъл!

— Защо?

— Нося ти заповед от най-висшите органи!

— Каква?

— Веднага да освободиш Данеш, да приключиш следствения му протокол, да го запечаташ и да го изпратиш горе!

Земан не можеше да повярва на ушите си.

— Какво?

— Изпълни заповедта, Хонза!

Земан нищо не разбираше, гневно извика:

— Но аз имам доказателства срещу него! Уличил съм го в углавно криминално престъпление съвсем законно, точно според законите. И срещу Неблехова имам доказателства. Тя е отнесла със себе си оръжието на престъплението, укрила го е, заблудила ни е…

Ала Калина отново уморено, но настойчиво рече:

— Изпълни заповедта, Хонза!

— Но и ти самият не можеш да бъдеш съгласен с това, Вашек!

Можеше да се види с каква желязна воля се владее Калина, за да бъде спокоен и да настоява за това, с което с цялото си същество не беше съгласен:

— Решаващо в случая е не това, което аз лично мисля.

В Земан всичко се бунтуваше:

— Тогава къде ще остане правдата и справедливостта? Нали съществува все пак само един закон, който еднакво трябва да важи и за обикновените хора, и за поетите? Докъде ще стигнем, Вашек, ако според този закон почнем да арестуваме обикновените хора и да освобождаваме нашите идеологически врагове, безпомощно да отстъпваме пред тях? Докъде ще стигнем така?

Калина чувствуваше колко трагичен е този въпрос, ала въпреки това повтори горчиво, но все пак настойчиво:

— Изпълни заповедта!

Земан се възпротиви:

— Ами ако не я изпълня?

Калина тихо рече:

— Ще ти коства службата!

И си отиде.

Земан се върна в залата, където отново бяха загасили прожекторите и запалили само работните лампи — и в тяхната унила, тъжна и сива светлина всички видяха, че бе загубил играта.

Гледаха го присмехулно и се наслаждаваха на поражението му, когато той бавно се върна към мястото си, за да си вземе нещата.

Само Ева Моулисова не му обръщаше внимание.

Някой й беше поставил стол на сцената и тя седеше там замислена и безмълвна, вглъбена в себе си, в своята печална, старееща, самотна душа.

Артистът Ян Водваржка проговори от името на всички и в думите му се усещаше цялата ирония, омраза и тържествуване на онези, които Земан бе повикал тук:

— Е, какво? Свършихме ли вече с тази комедия?

Той го каза така грубиянски и дръзко, че това накара Земан да се съвземе от своята отпадналост, да вдигне глава, да се разбунтува сам срещу себе си и противно на своето благоразумие да извика:

— Не! Ще продължим! Всички по местата! Господин Сханел, втората песен!

Гласът му прозвуча така заповеднически, че всички се подчиниха.

Сханел отново даде знак:

— Осветление!

Светнаха прожекторите и лампичките върху масите.

— Музика!

Музикантите подхванаха интродукцията към втората песен на Ева, танцьорките отново почнаха да танцуват според аранжимента.

Ала Ева Моулисова не реагираше, остана да седи безжизнено на стола си.

Под звуците на музиката Сханел умоляващо я подкани по режисьорския микрофон:

— Евичка, моля те…

Ева Моулисова бавно стана, с движение на ръката, сякаш ги пъдеше, накара музикантите да млъкнат и с безизразен глас, без всякакво вълнение и патос заяви:

— Престанете… Всичко това наистина е една комедия… — кимна към Земан. — Но не негова… А на всички нас, които я играем тук пред него… Единствено той има воля и кураж да открие истината…

Сетне се обърна към Данеш:

— … Ти, Павле, може би си по-голям негодник, отколкото си мислех… И той е прав, че иска да те накаже… Само че… нима мислите, че Данеш е способен на нещо по-голямо, отколкото да лъже, да мами хората и да краде?!… Онази вечер… не стреля той! Онази вечер… стрелях… аз! След всичко, което ми каза, не ми се искаше повече да живея!

Земан рязко стана, съвсем излязъл от релсите след всичко, което бе чул. Повече за себе си, отколкото за тях ядосано възкликна:

— Господи… каква комедия… Всички вие сте палячовци… комедианти… клоуни!

Взе си нещата и си тръгна…

Беше месец ноември, шестдесет и седма година.

[1] Вид барабан в Централна Африка, по който се бие с ръце. Също и продължителното биене на този инструмент за известяване на някакво важно събитие. — Б.пр. ↑

[2] Фреизъм — обозначение на натуралистичните тенденции в литературата след 1945 г., изопачаващи социалистическия реализъм, като го ограничават само във възпяване на новата техника, машините и т. н. и подминават реалния живот, човека и обществото. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.